386 Herman Møller. 



mange Filologer, der har talt med mig eller skrevet til mig 

 angaaende denne Sag, har ikke en eneste ikke forstaaet den. 

 Denne min Forklaring kan altsaa selvfølgelig ikke ryddes af 

 Vejen ved at Prof. W., ligesom i Foredraget S. 126, kæmper 

 mod noget helt andet, end hvad jeg virkelig har fremsat som 

 min Mening. Min ærede Kollega maa læse min Forklaring om 

 igen: hvad han siger mod den, er et Slag i Luften.' Skulde 

 end Prof. W. selv nu se sig nødt til at opgive sin Forklaring 

 for at kunne fastholde sit 'umulig', saa opgiver jeg derfor selv- 

 følgelig ikke min Forklaring, men betragter den som rigtig, til 

 han har gendrevet den. 



Medens Prof. W. gaar altfor let hen over Hovedindholdet af min Af- 

 handlings sproglige og historiske Del , idet han kun oll'rer én Side (277 f.) 

 derpaa, beskæftiger han sig i en Exkurs paa 6 Sider (278 11'.) udførlig med 

 en Note paa 1 Side og 14 Linier om Skovlænge-Stenen, en Note som jeg 

 meget godt kunde have udeladt og som jeg vilde have udeladt, hvis jeg 

 brugte samme Taktik som min ærede Kollega, fuldstændig at ignorere alle 

 væsentlige Indvendinger (f. Ex. S. 263 L. 3 11'.) og alle til ham rettede Spørgs- 

 maal (f. Ex. S. 226 L. 19 11'., S. 232 L. 11 f. n., S 236 L. 19 11'.) og hverken at 

 tage urigtige eller for stærke eller unojagtige Udtryk tilbage (S. 242 L. 18 11'., 

 S. 266 L. 11, S. 248 L. 16, S. 258 L. 18 11'.), eller at anerkende, hvor man har 

 gjort sin Modpart Uret i formel Henseende (S. 264 Note), eller ved at man 

 som Folge af en Misforstaaelse har kæmpet imod noget, som denne slet 

 ikke har sagt (S. 210 L. 17 II'.). Denne Prof. W.s taktiske Methode er rigtignok 

 ikke alene langt bekvemmere, men ogsaa langt hensigtsmæssigere end min, 

 idet der ved .den undgaas, at jeg kommer tilbage til noget af de Ting, som 

 Prof. W. undlader at berore i sin sidsle Artikel, hvad jeg ellers kunde have 

 Lyst til, paa samme Maade som Prof. W. nu kommer tilbage til Skovlænge- 

 Stenen. Men da jeg anser det for en Pligt baade mod Modparten og Læserne 

 i forekommende Tilfælde at gore, hvad Prof. W. har undladt, samt ud- 

 trykkelig at anføre, hvad man anerkender af Modstanderens Indvendinger, og 

 drage sine Konsekvenser deraf, saa har jeg af denne Grund skrevet 

 hin Note, og jeg skal ogsaa af samme Grund nu gaa ind paa Prof. W.s Ind- 

 vendinger mod dens Indhold. 



Hvad min ærede Kollega i det første Afsnit af sin Exkurs siger paa S. 279, 

 har han fuldstændig Ret i. Han imodegaar her en Relativsætning , der vir- 

 kelig lindes i min Note paa S. 222. Men hvad han kæmper imod, er noget, 

 som jeg i Virkeligheden hverken har ment eller mener: Fejlen er min, idet 

 jeg har udtrykt mig unøjagtig. Jeg har, da jeg skrev min sidste Note i min 

 Anmeldelse S. 32, virkelig troet, at Skovlænge-Stenen var fra det ll.Aarh., 

 hvad Prof. W. nu erklærer, at den med Worms stungne Runer maatte have 

 været. Og hvad jeg i hin Relativsætning i Noten paa S. 222 har ment, er, 



