3#y Herman Muller. 



kendt, er en Sag for sig. I Tostavelsesformer paa -;j som kristna akk. 

 plur. paa den storre Jælliiige-Sten, stala inf. paa den anden Hållestad-Sten, 



lader Prof. W. nn den oprindelige Nasalering være bevaret. Men mærkelig 

 nok meddeler lian ikke med et eneste Ord, at han ni. II t. disse Former har 

 skiftet Mening: han henviser til sin Bog (»Former, som jeg udforlig har om- 

 talt i «Die Runenschrift'' S. 322 f. •>) , som om Læseren vilde finde en Be- 

 grundelse af hans nuværende Opfattelse der, men der staar lige det Mod- 

 satte! I 'Die Runenschrift' anf. St. læser vi: «In Danemark und wahr- 

 scheinlich aueh in Sebweden war die nasalitat [i To- og Flerstavelsesformer 

 paa -3 , »also im acc. pi. mase. der a-stamme, in vielen formen der 

 n-stamme , im inf. und in der 3. pers. plur. prås. der verba«] hereits im 

 anfang des 9. jhdts verloren, wie dies aus unsern åltesten runensteinen her- 

 vorgeht, die hier stets die ar- rune branchen: ... ala gen. sgl. (Glavendrup), 

 ala kuba acc. sgl. (Glavendrup), ... rita inf. (Glavendrup, Tryggevælde), 

 . . . Neben der grossen masse von beispielen fiir die ar-rune in den genann- 

 ten formen geråde aus unsern åltesten inschriften linden wir ganz aus- 

 nahnisweise und erst in jungeren inschriften a in l'ilaga acc. sgl. (Sjiirup), 

 stina acc. pi. auf ein paar schonischen steinen, ... kristnij acc. plur. (der 

 grossere stein von Jællinge), stattj inf. (Hållestad b). Dass wir in diesen 

 fallen nicht den alten nasalvokal bewahrt vor uns haben , geht jedoch 

 deutlich aus der grossen menge analoger formen mit der ar-rune nicht nur 

 auf weit alteren und auf gleichzeitigen steinen, sondern auch auf eben den- 

 selben denkmålern hervor, die ausnahmsweise a gebrauchen. ... In den an- 

 gefuhrten formen mit a sehe ieh daher nur eine vermischung von a und a; 

 aber wenn a besonders hinter n auftritt, so ist es doch hier ohne zweifel 

 absichtlich aus kailig rap his ch en grunden gebraucht, um das zusaminen- 

 treffen von a n [de to hinanden lignende Runer] zu vermeiden.« Alt dette 

 fandt og finder jeg slaaende og uigendrheligt, og for mig er det, indtil min 

 ærede Kollega har gendrevet sin egen tidligere Anskuelse med tvingende 

 Grunde, utvivlsomt, at 'Die Runenschrift' s Forfatter med Hensyn til disse 

 Former har haft en rigtigere Opfattelse end Forfatteren af Fxkursen S. 280 11'. 

 At Prof. W. angaaende Forklaringen af den storre Jællinge-Stens q i pqurui 

 har forandret sin tidligere Anskuelse, meddeler han S. 281: han truster 

 sin til nu sikkert at kunne paavise, at au i paurui netop er Betegnelse 

 for den Næselyd, med hvilken Selvlyden er bleven udtalt« [altsaa = pyrwi 

 af germ. Jmnrnl, akk. -ia n , gen. -iåz, lok. -iai}. At Runeristeren har 

 udtalt dette Ord med nasaleret Vokal og at han med qu har villet betegne 

 et nasaleret y, kan jeg indtil videre ikke tro (hvormed jeg selvfølgelig ikke 

 vil bestride, at dette Ord tidligere og endnu c. 980 af mange, bl. a. af Kong 

 Harald selv, bar været udtalt med nasaleret Vokal), men vi \il afvente, hvor- 

 vidt det vil lykkes Prof. W. at paavise dette. »Kun i den storre Jællinge- 

 Stens sait, hvor ;[ betegner det lange æ», linder Prof. W. en Sammen- 

 blanding af Tegnene a og a. For dette ene Ord maa han altsaa søge en 

 særlig Forklaring, ligesom for Vedelspang-Stenenes aft: jeg tror næppe, at 

 det vil kunne lykkes ham at linde en saadan, der er fyldestgørende, og der- 

 med at bevise, at Runeristeren endnu udtalte nasalerede Vokaler; dog, dette 

 kan vi afvente. Men skulde min ærede Kollega kunne bevise dette, saa kan 



