Bemærkn, til Prof. Wlmmera Afsluttende Bemærkninger. :'.s'.l 



del kun være gunstigt og paa ingeo Maade ugunsUgl for min Hovedsætning, 

 mi Nasaleringen undtagen foran Nasaler, bortse) fra Tostavelsesord paa -a 

 var intakt paa Vedelspang-Stenenes Tid og at, Ligesom q I ni.nn pas Norre- 

 næraa-Stenen c 875, Vedelspang-Stenenes q i .mi trænger til eu særlig 

 Forklaring, en saadan sum baade Prof. W. og jeg nar segl al give, al altsaa 

 dette at't lige Baa godt kan være ældre, Bom det kan være fra 950. 



Men hvordan dette end forholder sig, kan jeg ikke bo, al der har været 

 nogen Anledning for min ærede Kollega til al operere med Udtryk Bom 

 'fuldstændig Vildfarelse' S 281) mod mig, Bom om jeg burde have vidst, 

 hvad lian har udfundet efter Udgivelsen af " I > i « * Runenschrift' uden offentlig 

 at have meddelt det. En Videnskabsmand, der tror al have erkendt en 

 Sandhed, som han Bel* og andre ikke tidligere har vidst, kan nok meddele 

 den paa en anden Maade uden al bruge saadanne Udtryk. Den, som Ud- 

 trykket 'fuldstændig Vildfarelse' i Virkeligheden falder tilbage paa, er For- 

 fatteren til 'Die Runenschrift'. I Exkursen S. 280 siger Prof. W.: Det visei 

 sig, «at Nasalerne ... ere opgivne efterhaanden , i nogle Forbindelser meget 

 tidlig [efter Sammenhængen nodes Læseren til al tro, at jeg har bestridt 

 dette: h\or har jeg nogensinde gjort det?], i andre saa sent, at de først hen imod 

 Aar 1100 kunne siges fuldstændig at være forsvundne* Jeg har heller 

 aldrig bestridt dette sidste: jeg taler om den større Jællinge-Sten , ikke om 

 andre Stene, og desuden har jeg selvfølgelig kun talt om Sproget, ikke om 

 Skrivemaaden. Men jeg er tilbojelig til at tro, at Prof. W. nu i sin Exkurs, 

 i Modsætning til sin Bog Die Runenschrift', ikke tilstrækkelig skarpt skelner 

 imellem Sprog og Skiiveniaade. At Denasaleringen , bortset fra Stillingen i 

 Udlyden af To- eller Flerstavelsesord og Stillingen foran Nasaler, ogsaa endnu 

 efter Midten af det 10de Aarh. i nogle Forhindelser er indtraadt tidligere 

 end i andre, er i og for sig meget sandsynligt: al det rimeligvis har for- 

 holdt sig saaledes, kan vi let blive enige om. Men det gentagne Gange 

 anførte Sted i 'Die Runenschrift', som der henvises til. véd aldeles intet 

 derom. At den ældre Skrivemaade i mange enkelte Tilfælde har holdt 

 sig meget længe, har formodentlig Forfatteren til 'Die Runenschrift' ogsaa 

 allerede vidst, men at den af os med a transkriberede Rune endnu i det 

 Ilte Aarh. kan have betegnet en virkelig nasaleret Lyd i Sproget, hvad jeg 

 hverken har bestridt eller paastaaet, véd 'Die Runenschrift anf. St. aldeles 

 intet om. Die Runenschrift's Forfatter lader a og a. bortset fra Stillingen 

 foran Nasaler og i Slutningen af To- eller Flerstavelsesord, begynde at blandes 

 i det 10de Aai hundredes sidste Halvdel: umiddelbart efter den udmærkede 

 Forklaring af -na for -na i Former som kristna, ved hvilken der bevises 

 at dette -a. hvor del lindes i det 10de Aarh. s sidste Halvdel, var — -a, an- 

 fører 'Die Runenschrifts s Forfatter S. 323 •noch einen beweis fur die voll- 

 standige vermischung der oss- und ar-rune zu ende des 10. jhdts >. Det er 

 altsaa. hvis Exkursens Forfatter skulde have Ret, hvad \\ maa betegne som 

 ønskelig! for Prof. W.s Skyld, ikke mig. men 'Die Runensehrift's Forfatter. 

 der angaaende Nasaleringens Brug i de to sidste Aartier af det Inde Aarh. 

 •svæver i en fuldstændig Vildfarelse«, thi aUe Former, som Prof. v\. S. 281 

 Støtter sin Dom paa. opfattes af mig ikke anderledes end af Forfatteren til 

 Die Runenschrift'. Men man vil ikke kunne fortænke mig i. at jeg for min 



