Gjensynligl er laiiyt slorrc end den, soiii vilde svare til deres 

 elektriske Ledningsevne. Kndelig inaa l'or flydende liCgeiner 

 Forholdet forandres ved Delenes lie væ gelighed. Opvarmes 

 saaledes en Vædskesøjle fra neden, vil denne Bevægelighed 

 selvfølgelig forøge den iagttagne Varmeledningsevne, og op- 

 varmes den fra oven, vil der heller ikke ganske kunne undgaaes 

 Stronminger i Vædskens Indre. Enhver Del af Vædsken i det 

 samme horizontale Tværsnit vil nemlig ikke nøjagtig kunne have 

 den samme Temperatur, de koldere Dele ville da synke nedad, 

 de varmere stige tilvejrs henimod Varmekilden, og Varmeled- 

 ningsevnen maa derfor nu ved Delenes Bevægelser blive for- 

 mindsket. 



Det maa altsaa fastholdes, at Loven, hvis den overhovedet 

 er gjældende, sandsynligvis kun kan være absolut gyldig for 

 de rene, ensartede og faste Metaller. Slrængt taget vil 

 endog allerede en ulige Opvarming gjøre Metallet uensartet og 

 vil kunne foranledige therraoelektriske Strømme. 



Jeg skal nu søge af de foreliggende Iagttagelser at be- 

 stemme Forholdet imellem Metallernes Ledningsevne for Varme 

 og Elektricitet i absolute Enheder. Der vil da heraf fremgaae 

 det mærkelige Resultat, at dette Forhold for et rent, 

 ensartet og fast Metal netop er lig med Tempera- 

 turen, regnet fra det absolute Nulpunkt ( — 27 3° C) i 

 de ovenfor bestemte absolute Enheder. 



For at kunne bestemme Varmeledningsevnen i absolut Maal 

 maae vi vide, hvor stor en Varmemængde der gaaer igjennem 

 hver Fladeenhed af en Plade med given Tykkelse og ved en 

 given Varmegradsforskjel paa de to Sider af Pladen. Ældre 

 Forsøg herover have af let paaviselige Grunde ført til uover- 

 ensstemmende og meget for lave Resultater, og vi kunne derfor 

 kun benytte de nyere, af Ångstrom, Forbes og Neumann 

 udførte Forsøg, som temmelig nær stemme overens indbyrdes, 

 uagtet disse tre Iagttagere have udført deres Forsøg uafhængig 

 af hinanden og paa meget forskjellige Maader. Vi ville fore- 



