«^5? staaer i svage Verber for ^ som sidste Radical f. Ex.: 



l£ = Jli "^^ stege«, lo Rødder, der i det litterære Sprog 

 ere af forskjellig Betydning, 

 Et euphonisk (ji, i de fleste Tilfælde at betragte som en 



Forkortning af " ^„ , føies uden nogensomhelst Betydning 

 ofte til Enden af Ordet som yiojL:s\i"Lc «frygt ikke»; iji^^Lo 

 "hvad er det«? ^j^^'^ og ^Jiulcle <ider er intet i Veien». 



2) Pronominernes Former ere omtrent de samme som i det 

 Vulgær-Arabiske, som Us>t «vi» for ^^<:u; j!p med fordoblet 

 u^i??; ^^S^^:> og a1»^> « disse«; JJI «som», det bestemt til- 

 bagevisende Pronomen; undertiden er et Forlængelsesbogstav 

 kommen ind i Formen, som *!/ »hvor mange« ; ^j^ og ^j*/) 

 «hvo», eller føiet til Enden af Ordet, som j^ «Eders». Af 

 Sammensætninger have vi de hyppigt forekommende «-J 

 (liæh) hvorfor; ^s (feen) «hvor»; ^j} (æsch) »hvilken«; — 

 Artiklen sammentrækkes som oftest med Præpositionerne 

 ^ og ^£ til" J^ og j.£. 



3) Alle Declinationsendelser ere enten bortfaldne eller bruges 

 iflæng som _^l for ^\ og LJ ^K 



Det kunde synes aldeles overflødigt at udhæve det som en Ejendomme- 

 lighed ved Bondedialekten, hvad der jo er tilstrækkeligen bekjendt fra 

 det almindelige Vulgær-Arabiske. Imidlertid troer jeg dog, at man ved 

 dette sidste maa skjælne imellem Tilbøieligheden til at kaste alle Bøi- 

 ningsendelser bort og Friheden til at beholde dem og anvende dem 

 iflæng; detle sidste omtaler Forfatteren paa et Par Steder p. 54, 193; 



paa det første bemærker han vedHaKverset: t-.f Li«* (C j^ -«^ ULc »P 



("Han kjender mine Hemmeligheder og mine Feil»), at Rifbenderne lade 

 Nominativ ende paa "a» og Accusativ paa «u», som man undertiden 

 hører Folk sige »Abd-er-Rahmanu« for — «Rahmani»; dette hører 

 til Forkerthederne (iOj,^^) i deres Sprog, der passer med deres øvrige 

 Tilstand; paa dét andet betegner Jian Udtalen »Ibn Abu« foT »Abi« 

 med samme Navn ^^^Ixii »ij^S^Vc. 



