62 



II. 



Medens Fellahen i sin usle Stilling, Dumhed og Dyriskhed 

 bestandig afgiver Stof til Morskab og Spot for Stadbeboeren 

 (el - Hadhari), betragter denne derimod Beduinen 1 den frie Ørk 

 som sit Ideal. Araberne saae, som Masudi*) bemærker, i No- 

 madelivet og det frie Valg af Boliger den bedste Betingelse for 

 at udvikle deres store Evner og deres Uafhængighedsfølelse; 

 skjøndt dunkelt bevares Erindringen endnu om den gamle Stamme- 

 inddeling, om den medfødte Adel og de glimrende Naluregen- 

 skaber, der, ikke paavirkede, som senere, af Despotismens og 

 Præstevældens fordærvelige Indflydelse, bragte Propheten til at 

 kalde sine Landsmænd «Jordens bedste Folk, som ville det Gode, 

 afbplde sig fra det Slette og troe paa Gud»). Saavidt der i 

 Orienten for Øieblikket kan være Tale om nogen Nationalfølelse, 

 kunne vi maaskee søge denne i den Tilbøielighed, hvormed 

 Folket lytter til sine gamle Sagn, der, vedligeholdte i en Række 

 forskjellige Cykler, men desværre daglig omformede og farvede 

 af den nærværende Islams Tendentser, i de slørre Byer fore- 

 drages paa Caféer eller andre offentlige Steder af omvandrende 

 Sangere og Fortællere (Schåir og Mohaddits eller Råwi) sæd- 

 vanlig med Accompagnement af den enstrængede Violin (Ilibab). 

 Disse Romancer, af hvilke hver enkelt omfatter en Del særskilte 

 Afsnit, føre efter de deri optrædende Hovedpersoner forskjellige 

 Navne som AbuZeids, Antars, Zirs, Delhemehs Sagn, 

 der, med Undtagelse af den sidste, alle gaae lilbage til Over- 

 gangsperioden fra det frie Nomadeliv til Statens Grundlæggelse. 

 Det lykkedes mig ved et Tilfælde at komme i Besiddelse af en 

 eiendommelig Bearbeidelse af den første, Abu-Zeids Romance. 

 Idet den nye Form, i hvilken dens første Afsnit er gjengiven, 

 nærmer sig meget den dramatiske, og saavidt mig bekjendt ikke 



1) s. Les prairies d'or par Barbier de Meynard t. III p. 243. 



