104 



(den fuldt udviklede) O- Kroyeri og der ere indfattede af en sammenhæn- 

 gende Række af Papilier, ligesom ogsaa de inderste Armrygplader i Reg- 

 len ere indfattede udvendig af en fin Papilrække — noget, som paa store 

 Exemplarer kan fortsætte sig temmelig langt ud paa Armene, indtil det r2te 

 Led endogsaa, men ogsaa undertiden udeblive aldeles, synes det, selv hos 

 fuldt udvoxne Exemplarer; hos O.gracilis er Rækken derimod afbrudt et lille 

 Stykke, paa hver Side af en Papilgruppe, der sidder lige midt i hver Ind- 

 bugtning, maaskee nærmest paa den eller de allerinderste smaa Armrygpla- 

 der; de øvrige mangle derimod Papilkammene. I alle andre Forhold stemme 

 disse to Former derimod fuldkommen overeens, og sammenholder man O. 

 gracilis med yngre (grønlandske) Exemplarer af O. Kroyeri, bliver Forskjellen 

 i al Fald mindre; Papilkammene paa Armpladerne ere her heelt forsvundne 

 med Undtagelse af de faa, der sidde i selve Indbugtningen paa den eller de 

 allerinderste meget lidt udviklede Armplader, for saa vidt som ikke ogsaa denne 

 Gruppe paa meget unge Exemplarer (4 — 5 Mm.) er ganske forsvunden, i hvil- 

 ket Tilfælde Skiverandens to Papilkamme ere adskilte ved et tydeligt nøgent 

 Mellemrum, ganske som hos lige store unge Exemplarer af O. ^rraciiis. Mellem 

 saa smaa eller endnu yngre Exemplarer af begge Former turde det over- 

 hovedet være umuligt at angive nogen betegnende Forskjeliighed, og skjøndt 

 dette maaskee ogsaa kan gjælde om andre Arter, om hvis Selvstændighed der 

 ellers ikke vilde kunne rejses Tvivl, vilde jeg dog forelrække at betragte O, 

 gracilis som en sydligere, mindre Form af O. Kroyeri. Denne sidste 

 angives jo af Lj ung man fra Finmarken, og Museet har ved Hr. Hallas faaet et 

 Exemplar af den(Skivetverm. 7 Mm.), som forekommer mig at være en fuld- 

 stændig Mellemform mellem den typiske O. Kroyeri og O. gracilis, fra Østsiden 

 af Island (6 — 7 Mil N. O. for Borgafjord). Sammenlignes de største forelig- 

 gende norske Exemplarer (Skivetvermaal 9V2 Mm.) med lige store grønlandske, 

 er den af Hr. S. udpegede Forskjel vistnok tildeels tilstede; men deels er den 

 kun ringe, deels tabuer den sig som anført ganske hos endnu yngre Individer, 

 og det forekommer mig derfor at være tilraadeligst ikke at opfatte den norske 

 Form — som ogsaa er mig bekjendt fra 580—705 Favnes Dybde mellem Fær- 

 øerne og Skotland — som andet eller mere end som en Form eller Afart af 

 den arktiske (grønlandsk -spidsbergenske). — At Ophioglypha affinis er den 

 af de bekjendte Ophioglypha - Arier , der kommer Ophiocten nærmest, og at 

 dette var Grunden til det Artsnavn, jeg gav den, har jeg selv tidligere udtalt 

 (Additam. I. S. 45), saavelsom ogsaa (hvad Hr. Sars rigtig bemærker), at jeg 

 opfattede Ophiocten som »en abnorm Underafdeling af eller en Slags Side- 

 udvikling fra« Ophiura. Sporgsmaalet om Ophiocten fremdeles kan beholdes 

 som selvstændig Slægt, skal jeg dog ikke gjenoplage nu; der er jo nu be- 



