gravede Sand er guldholdigt. Efter dette Sand sendes Indierne 

 til Ørkenen, og Enhver kobbler da tre Kameler sammen, nemlig 

 en Han paa hver Side, som han fører ved en Strikke, og en 

 Hun i Midlen. Denne sætter han sig selv op paa, efter at 

 have gjort sig Flid for at faae en saadan i Kobbelet, der ganske 

 nylig har folet; thi deres Hiinkameler ere i Hurtighed ikke 

 tilbagestaaende for Hestene , men desuagtet langt stærkere til 

 at bære Byrder. 



Naar nu Indierne komme til Egnen, have de Skindposer 

 med, og naar de have fyldt disse med Sandet, drage de derpaa 

 i største Hast tilbage; thi, efter hvad der siges af Perserne, 

 saasnart Myrerne lugte, at de ere i Nærheden, forfølge de dem, 

 og de ere af en Hurtighed, hvormed Intel kan maale sig, saa- 

 ledes at, dersom Indierne ikke faae Forspring paa Veien, me- 

 dens Myrerne samle sig , vilde ikke en Eneste af dem slippe 

 frelst derfra. Han-Kamelerne — sige de — trækkes derfor 

 ikke begge tilsammen, fordi de ikke ere saa raske til at løbe 

 som Hunnerne og blive udmattede, medens Hunkamelerne ved 

 at huske paa deres efterladte Unger ingen Frist give sig. Paa 

 denne Maade forskaffe Indierne sig, eftersom Perserne sige, det 

 Meste af Guldet; Noget bhver dog ogsaa opgravet i deres eget 

 Land, men dette er mere sjeldent« ^). 



Dette er Fortællingen om de guldgravende Myrer hos den 

 vidtbereiste Herodot, «sine Dages Humboldl», der under Forar- 

 beiderne til det herlige Værk, hvori de geographiske og ethno- 



1) Herod. III, 102—105. Herodot, der, som han selv bemærker, har faaet 

 sin Beretning om de guldgravende Myrer gjennem Perserne , har vel 

 snarest hørt disse fremhæve Dromedarens Hurtighed. I sit Skrift om 

 Persien skriver Dr. Jakob Edouard Polak — tidligere Livlæge hos Shahen 

 og Lærer ved den medicinske Skole i Teheran — : »Das Dromedar 

 (dschemazeh) zeichnet sich vor dem Kamel , welches ohne Uebermudung 

 hochstens 5 Meilen des Tages zurucklegen kann, durch erstaunliche 

 Raschheit und Ausdauer im Laufen aus , weshalb man sich desselben 

 in den Sandwiisten der osllichen Provinzen zu Kurierritten bedient« 

 (Persien, das Land und seine Bewohner. Ethnographische Schilderungen. 

 Leipzig. 1865. II, 99.). 



