21 



Stromiiii', (ler lobi- til Kashmir, og dem, som llydc lil Tihel'), 

 og idot Nedstigningon begynder, nævner han forst Landsbyen 

 Matayin , hvor der allerede taltes Tibetansk , som hørende til 

 Lille-Tibet, men ikkun fem «Cos» — omtrent to geographiske 

 Mile — derefter Diriras som en By og en Bygd i Mellem-Tibet eller 

 Ladak, og bemærker saa: « Husene i dette Land lige fra Matayin 

 og hertil ere alle i Forfald og forladte. [ forrige Aar (o: i Aaret 

 1811) var en stor Deel af Indbyggerne bleven bortført af 

 Skarer af Barder, et uafhængigt Folk, der har hjemme i Bjer- 

 gene tre eller fire Dagsreiser mod Nord , og som taler Pashlu 

 og Daradi-Sproget. Dem , som de ved deres Indfald gjøre til 

 Fanger, sælge de som Slaver« -). 



Foruden de nævnte er der af den græsk-romerske Oldtids 

 Forfattere endnu een , der kunde synes al være Veiviser ved 

 Spørgsmaalel om, hvor de guldgravende Myrer nu skal opsøges. 

 Denne Forfatter er Ælian, der deels med Navn anfører en Flod 

 som Grændseflod for hine Guldet vogtende Myrer, nemlig Flo- 

 den Kampylinus, deels sælter deres Hjem hos issedonerne'''). 

 Ælians egne Ord give os imidlertid ingen nærmere Antydning 

 til al bestemme, om Navnet Kampylinus har betegnet en Arm 

 af Indus , og om endog Ptolemæus ogsaa sætter Issedoner 

 i Serika, eller i det Norden for Indien liggende Land, som han 

 kalder saaledes'*), bliver dog Alt her for svævende til, at vi, 



') Det er upaatvivlelig de samme to SteenstøUer, der ved Overgangen over 

 disse Fjelde omtales afVigne, Travels in Kashmir, Ladak, Iskardo. 11,393. 

 Hos Vigne kaldes Overgangen Zoj-i-La, som Tso/i-Passet findes den nu 

 ogsaa nævnt hos Schlagintweit-Sakunliinski (Reisen in Indien undHochasien. 

 II, 408—409. III, 247—248.), thi La er kun det tibetanske Navn for et Pas. 



'j Voyage dans l'Asie centrale par Mir Izzet Ullah en 1812, i Klaproths 

 Magazin Asiatique. II, 3 — 5. 



'j Det tilsigtede Sted (Ælian. de N. A. III, 4.) lyder saaledes: Ol (Åvqfxrjxti 

 ol 'lydtxol ol TOV j(Qva6f 'f vXniT0VTt(; ovx uv diéÅ.9oiéy tov xakov/utyoy 

 Kafxnvkiuov nora/Aov. VcffijcfoVé? di Tovjoig avvoixovpia toI? ftvQ^ti^i 

 xakovvrai rt xai ilaiv. At der i de sidste Ord findes en Lacune, er 

 blevet bemærket af Hercher (Claudii Æiiani de Natura Aninialium Libri 

 XVI. Ex recognitionc Rudolphi Hercheri. Lipsiæ. 1864. p. XVIII, p. GI.). 



^ 'laaijdcjy £>iqix)). Ptolem. Geogr. VI, IG. 



