40 



de ere de stridbareste af alle Dyr« *). Og det er maaskee 

 endelig til dem, at der kan have været sigtet, naar Biisbek, 

 blandt andre sjeldne Dyr, som Tahmasp, Schahen af Persien, 

 tilligemed flere kostbare Gaver lod en Gesandt overbringe Sul- 

 tan Suleiman den Anden, ogsaa betegner et med Myrenavnet, 

 saa at man i dette Tilfælde ved «det glubske og vilde Dyr« 

 mulig turde tænke paa en Hvalp, som havde tilhørt en tibetansk 

 Guldgraver eller o Myre«-). En jjeretning, hvorefter et Kobbel 

 tyrkiske Hunde skal have deeltaget i Krigen mod Russerne i 

 Aarene 1769 — 1774, har de la Barre Duparcq meent egentlig 

 burde udtydes saaledes, at de saakaldte Segbandi, eller Hunde- 

 vogterne i Seraillet i Constantinopel, dengang i stort Antal bleve 

 sendte i Krigen, for at forstærke den svage Hær-^); dersom man 



') Ot dé en(j9^c(v6fi$voi, dKoxovGi , xcet ud/ovTca y.mci).c(^6vi(? , icog dno- 

 d(.(vu)Ctv, jI clnoXTiivdJCiv uXxiuujiaToif yuQ ild Qtjqimv dnccPTCJU. Dio 

 Chrysost. Orat. XXXV. 



^) Inusitati generis animantes, qualem memini allatam forraicam Indicam 

 mediocris canis magnitudine, mordacem admodum et sævam. Busbeks 

 Brev, dateret den IGde December loG2, i Gislerii Busbequii omnia quæ 

 exslant , p. 343. At Busbeks Skildring af Underhandlingerne mellem 

 Shah Tahmasp og Suleiman paa et andet Sted viser, at Dusbek ei 

 altid har hort rigtig efter, oplyser i. v. Hammer, Geschichte des osman- 

 nischen Reiches. III, 372. 



2) De la Barre Duparcq, Les Chiens de Guerre. Etude historique, Paris 

 1869. p. 140. Jeg er dog ikke sikker paa, om de la Barre Duparcq har 

 fuldkomment Ret. For det Første var det maaskee ikke hiin Tids virke- 

 lige Hundevogtere i Seraillet, saaledes som han mener, der bleve sendte 

 Hæren til Forstærkning; thi lige siden Muhamed den Anden, da han 

 reducerede sin store Jagt-Etat, havde ladet sex Tusind af dens Hunde- 

 vogtere indtræde blandt Janitscharerne, havde der mellem disse efter 

 denne Stamme bestaaet særegne Regimenter, der beholdt Navnet Segban 

 eller Hundevogterne og stode under et særeget Overhoved, Segbanbaschi 

 (J. v. Hammer, Geschichte des Osmannischen Reiches. Pest. 1827—1835. 

 I, 244, 505, 611. II, 428—429.). Og i et Skrift, som de la Barre Duparcq 

 ikke har kjendt, men som har den nu saa navnkundige preussiske Felt- 

 marchal Moltke til Forfatter, nemlig i en historisk Fremstilling af den 

 russisk-tyrkiske Krig i Europa i Aarene 1828—1829, som Moltke udgav 

 anonymt, efter at være vendt tilbage fra sit flereaarige Ophold i Tyrkiet, 

 hvor han efter Sultan Mahmud den Andens Anmodning med flere preus- 

 siske Officerer havde forestaaet Reformeringen af den tyrkiske Hær, 



