66 



mes, at det første Formaal for saadanne Tavler, i en Række Aar 

 i Nutiden at gjengive den sande Maanebevægelse, ved hine fuld- 

 stændigt er opnaaet. Dette beviser ikke alene de anstillede 

 Sammenligninger med baade ældre og nyere Obsorvationsrækker, 

 men i Særdeleshed den af Forfatteren senere udgivne «Darlegung 

 der theoretischen Berechnung der in den Mondtafeln angewandten 

 Storungen.') Dermed er imidlertid, fra et højere Standpunkt be- 

 tragtet. Sagen ingenlunde fuldstændigt afgjort. Tværtimod lader 

 en upartisk Betragtning af Maaden, hvorpaa de sækulare Pertur- 

 bationer ere udledte, en ingenlunde ringe Tvivl tilbage om de 

 fundne Værdiers Paalidelighed. Thi vel har Hansen i den 

 nævnte Bog ogsaa afhandlet disse Perturbationer, men det kan 

 ikke blive ubemærket, at de, efterhaanden fundne Resultater 

 faa Udseende af at have en saa vaklende Karakter, at deres 

 Rækkefølge neppe tør betegnes som en opnaaet stedse større 

 Tilnærmelse, ikke at tale om den forhen berørte store Forskjel 

 mellem Hansens og Adams' Acceleration, der lader formode, 

 at den Førstes Fremgangsmaade indeholder en lignende theo- 

 retisk Tejltagelse, som Tilfældet er med Damoiseaus og 

 PJanas. 



De tvende af Hansen indførte Venusperturbationer med 

 lang Periode, vidne, naar man betragter deres Historie, heller 

 ikke til Fordel for den Hans en ske Methode. Allerede La 

 Place havde udtalt sig for en Æquation med lang Periode, 

 hvis Beregning dog efter hans Mening vilde strande paa uover- 

 stigelige Vanskeligheder. Han foreslog derfor at indføre den 

 empirisk, og saaledes er den ogsaa indført i Burckhardts 

 Maanetavler. 



Senere erkjendte Poisson ogsaa Existentsen af LaPlaces 

 Æquation, men Delaunay paaviste, at Koefficienten til det fore- 

 slaaede Argument er saa lille, at et saadant Led ikke kan komme 

 i Betragtning ved Beregningen af Maanelængden. 



Hansen har nu den store Fortjeneste at have udfundet 

 den sande Grund til den ved Observationernes Discussion aaben- 



