69 



vergents ved og Umuligheden i at bestemme Hesten af de paa- 

 gjældende Hækker, saa Delaunay sig nødsaget til, efter Pla- 

 na's Exempel, ved fnduclion at tilføje en passende Korrection. 

 Det kan derfor ikke skjules, at Delauuay's Maanetheori, ufuld- 

 endt som den foreligger OfTentligheden, staar, hvad enkelte 

 Led i de periodiske Perturbationer angaar , noget under Han- 

 sens, medens det paa den anden Side ikke maa oversees, at 

 den er et betydeligt Fremskridt i Plana's Aand. 



For imidlertid at vise, hvilken Grad af Enighed de tvende 

 Forfattere ere naaede til, har jeg foretaget en Sammenligning 

 mellem deres Udtryk for Maanelængden, med Fradrag af Centrets 

 Æquation *). Delaunay's Koefflcienter ere tagne fra Conn. d. 

 T. 1869, og den enkelte Steder dobbeltangivne Værdi indeholder 

 i den første den oprindelige, i den anden det ved Induclionen 

 forandrede Tal, til hvis nøjagtige Bestemmelse, der saaledes 

 vilde udfordres en videregaaende Tilnærmelse. Da Hansen som 

 bekjendt giver sine Resultater i en anden Form, har jeg fore- 

 taget den fornødne Forvandling, ved fra Maanetavlernes Udtryk 

 for ndz at subtrahere det i »Darlegung« Art. 147 beregnede 

 for V + F'. 



*) Allerede i længere Tid har jeg været i Besiddelse af denne Sammenlig- 

 ning og kun den Omstændighed har holdt mig tilbage fra at offentlig- 

 gjøre den, at Delaunay's fuldendte Tavler i en meget nær Fremtid 

 kunde ventes, hvori da en saadan Sammenligning af Forfatteren selv 

 rimeligvis vilde have fundet en Plads. Da Delaunay's bratte Endeligt 

 (August 1872) efter al Sandsynlighed har afskaaret Muligheden for at hans 

 store Værk, der vistnok har modtaget en Del Forbedringer, nogensinde 

 naar sin Afslutning, har jeg ikke troet at burde tilbageholde den længere. 



5* 



