88 



vil vise sig mere hemmelighedsfuld [mysterious) end afgjørende. 

 — Saa stærke Tvivl vilde den ærede Forfatter dog neppe have 

 tilladt sig, om han havde kjendt den i sine Angivelser afKjends- 

 gjerninger saa heist paalidelige Otto Fahricii Beskrivelse af 

 Spækhuggernes Sælhundejagt: hvorledes disse tlygte paa det 

 Hurtigste, saasnart de blive en Flok Ardluk vaer, og ved at ind- 

 hentes af dem søge Tilflugt paa Landjorden , undertiden ogsaa 

 paa Isen, men da blive skuffede, idet Ardlukkerne vente under 

 den, for at overfalde dem paa ny naar de stige ned, eller 

 tvinge dem hertil, idet de med forenede Kræfter vælte lisflagene, 

 om disse end ere af temmelig betydeligt Omfang. — Kun derom 

 turde efter en saadan Skildring endnu være Tvivl, hvorvidt Spæk- 

 huggerne vare istand til at sluge store Sælhunde hele, og 

 denne Tvivl er allerede fuldkommen hævet ved den Nilsson- 

 ske Iagttagelse, ligesom det ved den ovenfor givne Beretning 

 er beviist, at de paa ingen Maade skaane Pattedyr af samme 

 Orden mere end dem af andre. — Det er sandt, at de tre Exem- 

 plarer, i hvis Mave man hidtil har fundet varmblodige Dyr, 

 nemlig det Ilunterske, det Nilssonske og det Benzonske, alle 

 vare høifinnede Hanner, og at den eneste lavfmnede Spækhugger, 

 hvis Mav-eindhold efter mit Vidende hidtil er blevet efterseet, 

 nemlig det Mulderske Exemplar, ikkun fandtes at have slugt en 

 stor Pigrogge; men selv om de lavfmnede end virkelig skulde 

 udgjore en egen Art, (hvilket Sporgsmaal vi ved en anden Lei- 

 lighed ville komme til nærmere at betragte), kan det dog saa 

 meget mindre antages, at de som glubende Dyr skulde staae 

 synderlig tilbage for de høifinnede, som Fahricius's Beskrivelse 

 af Spækhuggernes Sælhundejagt netop findes i hans Characteri- 

 stik af Ardluk, ikke i den af Ardlurksoak. 



Der staaer da kun endnu tilbage, yderligere at eftervise, 

 hvorvidt Spækhuggerne virkelig ogsaa angribe og sønderrive 

 store Hvaldyr for at mætte sig paa deres Spæk og Kjød. I 

 denne Henseende har Tvivlen i dette Aarhundrede været endnu 

 langt mere almindelig. Og dog har det ingenlunde mang- 



