151 



Foregaaende ikke liar overskattet Ligheden mellem vor Delphin 

 og Spækhuggeren i denne Deel af Skelettet. Men om ogsaa 

 en slig Opfatning kunde være ganske berettiget , saalænge 

 Hovedskallen og Halshvirvlerne vare Alt, hvad man havde at 

 gaae efter, er den dog neppe længere holdbar nu, da vi kjende 

 det hele Dyr, baade dets Ydre og dets Beenbygning. Vor paa en 

 Maade fra de Døde gjenopstandne Delphin forekommer mig i 

 begge disse Henseender at frembyde tilstrækkelige Afvigelser til at 

 kunne bhve betragtet som Typ for en særegen Slægt, hvis Plads 

 vil blive mellem Orca og Oram.'pus^ og for hvilken jeg skal 

 foreslaae Navnet Pseudorca. De væsentligste ydre Skjelnemærker 

 mellem den og Orca-Slægten ville være at søge i den i det Hele 

 taget spinklere og mere langstrakte Legemsform, i de fra Orcaens 

 store, meget brede, ovale Luffer saa aldeles forskjellige, smaa og 

 spidse Luffer og endelig i den mindre og forskjelligt formede 

 Rygfinne, men derhos turde vel ogsaa den mindre stumpe 

 Snude hos Spækhuggerne og den eiendommelige Farveteg- 

 ning , der synes altid at charakterisere dem , kunne afgive 

 Skjelnemærker mellem de to Slægter. De osteologiske Skjelne- 

 mærker mellem begge Slægter ville tilstrækkelig fremgaae af det 

 Foregaaende. Den ny Slægt vil knytte Orca -Slægten nærmere 

 til Grampus og GloMocephalus , end den hidtil var knyttet, og 

 den bidrager saaledes til, om fornødent, at vise Uholdbarheden af 

 den for nyligt udtalte, i mine Tanker hverken i og for sig heldige, 

 eller paa nogen antagelig Grund støttede Anskuelse, at Spæk- 

 huggerne i systematisk Henseende helst maae betragtes som en 

 Afdehng blandt Tandhvalerne af mere end generisk Værdi, »som 

 en egen Gruppe eller FamiHe»*). 



Endnu een Bemærkning om denne ny Slægt maa finde 

 sin Plads her. Den ved Asnæs ilanddrevne Hun blev op- 

 givet at være 19 Fod lang, og skjøndt dens Hovedskal rigtignok 



') Jvnfr. Overs, over Vidensk. Selsk. Forhandl, i Mai 1862, S. 87. 



11 



