249 



10'/'/', altsaa ligesom det Nilssonske, I" kortere end det Den- 

 zonske. 



De 3 andre Par af denne Sending ere forholdsviis spinkle, 

 og allerede af den Grund turde de vel antages at tilhøre Hun- 

 ner. Det mindste iblandt dem er kun 6" langt og det er luiisl 

 sandsynligt, at det hører til det lille IT 9" lange Skelet, efter- 

 som alle de andre løse Knogler ere af større Individer. 



At Orcaslægten, der i og for sig synes at indbefatte alle 

 de Hvaldyr, der nære sig ikke blot af Fisk men desuden af 

 varmblodige Dyr og derved komme til at staae saa isoleret i 

 denne Pattedyrorden, indbefatter mere end een Art, vil, tilmed 

 da den er udbredt i alle Verdenshave, paa Videnskabens nær- 

 værende Standpunkt aldrig kunne drages i Tvivl. 



At navnlig Spækhuggerne eller, som de sædvanlig kaldes, 

 Sværdfiskene hiinsides Linien maae være uligeartede med de 

 nordiske, turde maaskee i og for sig antages for givet, om end 

 ikke J. E. Gray havde meddeelt de forskjellige Udmaalinger af 

 deres Cranier. Men et Spørgsmaal fortjener endnu en ganske 

 særlig Behandling, nemlig det, hvorvidt der ikke ogsaa i de 

 nordlige Farvande leve flere Arter af denne i sin Levemaade 

 saa eiendommelige Hvaldyrslægt eller Hvaldyrfamilie. At ikke 

 blot de norske Fiskere adskille de høifinnede og de lavfinnede 

 Orcaer som Stour- Vang og Lille- Vaii g, men at ogsaa Zoologerne 

 før den Cuvierske Periode meget almindelig have antaget dem 

 for to forskjellige Arter er allerede ovenfor blevet omhandlet. 

 Efter Cuviers Tid var denne Forskjel mellem de høifinnede og 

 de lavfinnede Spækhuggere ikke bleven synderlig ændset, indtil 

 Prof. Nilsson atter drog den frem med et Spørgsmaal, hvori det 

 aabenbart laae antydet, at den turde være et Kjønsmærke. For 

 ganske nylig har derimod Professor Lilljehorg i Upsala*) paany 



*) Ofversigt af Skandinaviens Hvaldjur, Upsala 1862, So. pag. 15—23. 



