60 



er muligt, at Konstneren ikke blot har anbragt dette Fiir- 

 been for at bringe Liv og Afvexling ind i den døde Steenmasse, 

 men ogsaa med særligt Hensyn til dets Navnefællesskab med 

 Manden. Den ene Galeot søger den anden; Fiirbenet kunde for 

 Beskueren være et »embleme parlant«. Mandens Vaaben, saa at 

 sige, der fortalte, hvad han var; men med hans Spaadom har det 

 Intet at gjøre. Kort sagt, der findes intet Spor af at de Gamle 

 nogensinde have brugt Fiirbeen til at spaae af. Den saa- 

 kaldte Fiirbeensspaadom skyldes ene de Lærde , der abstrahere 

 den af det omtalte Konstværk, og paa denne Abstraction igjen 

 støtte deres Forklaring af Konstværket. Denne Cirkel kunde man 

 have undgaaet, naar man enten havde seet paa Statuen med uhildet 

 Blik, eller havde læst Forfatternes Texter med naturlig Kritik. 

 Det meest paafaldende Exempel paa, hvorledes man for at hævde 

 denne urigtige Forklaring, man havde bidt sig fast i, aldeles 

 kunde misforstaae Statuens Motiv, frembyder dog A. Feuerbach i sin 

 Geschichte der Plastik (Nachlass II, S. 131), hvis Ord Overbeck 

 i sin Geschichte der Plastik II, S. 33 gjør til sine: »Unwillkiirlich 

 zuckte die Rechte um die Eidechse zu verletzen; aber in demsel- 

 ben AugenbUcke erwacht in Apollon die Gabe der Weissagung, und 

 das Haupt des jungen Gottes neigt sich dem Thierchen entgegen 

 und lauscht triiumerisch der geheimnissvollen Kunde.« Have 

 disse Mennesker nogensinde seet paa Statuen? 



Gid vi dog for Fremtiden maatte være fri for at høre Tale 

 om en Apollo Sauroktonos, og maatte have Lov til at glæde os 

 over Praxiteles' smukke Livsbillede, Drengen, der vil spidde Fiir- 

 benet ! 



Den vaticanske Apollo har lige fra det Øieblik, da den blev 

 opgravet i Antium (c. 1500), været Gjenstand for alle Konstneres 

 og Konstelskeres høieste Beundring. Ville vi end nutiidags ikke 

 med Winckelmann fortabe os i dithvrambiske Lovtaler over den ^) ; 



») Winckelmanns Werke VI, 1, S. 259 n\ 



