69 



Brynje. Den straalende Ægide gjor ham saa blind, at lian fin- 

 der, at Udtrykket i den vaticanske Apollos Ansigt og hans hele 

 StilUng passer fortræffelig til en saadan Handling; men han 

 vil vistnok ogsaa være den Eneste, der finder det. 



Og betragte vi nærmere den Rest af den omtalte Gjenstand, 

 der er tilbage i Stroganoffs Statue, synes heller ikke den at ligne 

 Ægiden. Ægiden fremstilles i Almindelighed som et laadent 

 Gjedeskind, eller som en Slangehud med Skjæl, sjeldnere som et 

 glat Stykke Læder ^), men altid som et svært og tykt Stof i Over- 

 eensstemmelse med sin Bestemmelse at tjene som et uigjennem- 

 trængeligt Skjold. Det, som denne Apollo krammer sammen i 

 sin Haand, ligner mere flint Silketøi end Skind eller Læder. 



Men hvad er det da? Det er, som Professor >'. Hoven 

 ahnede ved det første Blik paa Afbildningen, og som Hertugen 

 af Luynes yttrede i et Brev til Gådechen-), Marsyas' Skind. \i 

 finde det — og vistnok med Rette — raat og modbydehgt at 

 tænke sig Apollo, den guddommelige Citharspiller, der har over- 

 vundet den frække Marsyas, som stillede sin Floite op imod 

 Guden, — at tænke sig den hoie Gud flaae sin overvundne Mod- 

 stander og bære hans Skind bort i Triumf ligesom Krigeren 

 bærer sin dræbte Fjendes Rustning. Men de Gamle vare her, 

 som i saa mange Stykker, mindre fiintfølende. De havde ingen 

 Tvivl om, at Marsyas kun var skeet sin Ret; de havde ikke 

 mindste Medhdenhed med ham, men morede sig kun over at 

 see hans Piinsler. Man betragtede ham næsten som en Per- 

 soniflcation af det onde Princip. De Gamle lagde stor Vægt paa 

 Musikens Indflydelse paa Sindet. Fløitespillet betragtedes som 

 særdeles skikket til at vække vilde Lidenskaber, L}Ten derimod 

 syntes at berolige Sindet og stemme det til ædle Følelser. Derfor 

 kaster Athena Floiterne fra sig; den dyriske Marsyas forbavses 



J) Stephani S. 32. 



«) S. VVieseler, Apollon Stroganoff S. 100. 



5* 



