69 



i Betydning af en Tvivl om Jiidæ og Johannesbrevenes Ret til 

 Optagelse i Kirkens Kanon M , paa Grund af, al de dog kun 

 uegentlig bære de nævnte Apostles iXavn, vil Wieseler have 

 sane forstaaet som en Bekræftelse [der Brief Judæ allerdings etc. 

 befinden sich inderKirche] i Modsætning til de nærmest foran- 

 nævnte uægte, Paulus underskudte Breve. Medens nu saaledes 

 Fragmentet afgiver et bekræftende Vidnesbyrd for Judæ Brev og 

 to Johannesbreve, udsiger det den Dom over Apokcdypseyi, som 

 Credner og V'olkmar efter den af dem foretrukne Construction 

 lader Fragmentisten fælde over hine to Breve. Denne Wieselerske 

 Maadt; at forbinde Fragmentets Ytlringer forskaffer ikke blot 

 den Fordeel, at disse komme i større Overeensstemmelse med 

 en Anskuelse om Johannes' Apokalypse, som allerede Dionysius 

 Alexandrinus gjorde gjældende og som siden efter lige til vore 

 Dage har fundet mange Forsvarere , at dette Skrift nemlig ikke 

 er el Værk af Apostlen Johannes; men den finder ogsaa en 

 Anbefaling for sig derved, al etiam efter Apocalypsis anbringes 

 mere passende, end naar ut sapientia etc. henføres til del Forbi- 

 gaaende og et nyt Afsnit begynder med: 



1^^ Apocalypsis eller Apocalypses etiam Johannis et Petri 

 tantum recipimus » , 

 da man i saa Tilfælde snarere skulde have ventet: vpræter^) 

 Apocalypsin Johannis etiam Apocalypsin Petri recipimus. » 



Forsaavidt maatte nu den af Wieseler foreslaaede Forbindelse 

 synes at have Fortrinnet; men hvorledes lader nu det Følgende: 

 et Petri tantum recipimus^ quara quidam ex nostris legi in 

 ecclesia nolunt sig forene dermed? — Her sammenhobe sig en 

 Mængde Vanskeligheder, hvilke det ikke er lykkedes at løse, 

 men som kun gjøre det mere indlysende , hvorfor den af 

 Credner og Volkmar antagne Forbindelse af ut sapientia (forud- 



') Vi bruge dette Ord for Kortheds Sk\id, skjondt det til liiin Tiil . da 

 Fragmentet blev forfattet, som ovenfor er bemærket, ikke anvendtes i 

 denne Betydning. 



») s. Wieseler St. u. Kr. 1856 S. 83 f. 



