89 



Wieseler har fremsat (Stud. u. Kr. 1847, S. 854), Meget for 

 sig, at vi nemlig synes her at have en kirkelig Lærers Anviis- 

 ning for Katechumenerne i en bestemt Menighed, til Underviis- 

 ning for disse om, livilke de ægte og gyldige Documenter vare, 

 hvoraf den christelige Tro skulde kjendes. For en saadan Hen- 

 sigt taler den Omstændighed, at lier ikke meddeles blot en tør 

 Optælling af disse Bøger, men tillige korte Oplysninger om 

 deres Oprindelse , Besvarelse af nærliggende Tvivl eller Ind- 

 vendinger, som kunde være gjorte mod enkelte apostoliske 

 Skrifter. Til dette Øiemed svarede det da ogsaa, at der angaves 

 og advaredes mod tiere apostoliske Skrifter, som havde skaffet 

 sig en vis Udbredelse — Alt naturligviis aphoristisk og refe- 

 rerende, som det kunde være hensigtsmæssigt for lidet indviede 

 Læsere. Udtrykket qiddam ex nostris Lin, 72 kunde jo tyde 

 paa, at Læserne endnu ikke hørte til Menighedens Medlemmer. 

 Unægteligen er det et stort Savn , at vi aldeles savne al 

 anden Kundskab om Forfatteren end den, der kan udledes fra 

 selve Oocumentet. Men dog er denne Kundskab ikke saa ind- 

 skrænket som det i første Øieblik kunde synes. Vi kunne for 

 det Første nogenlunde orientere os over Tid og Sted , hvor vi 

 skulle søge Forfatteren. Idet han omtaler at Hermas havde for- 

 fattet Bogen "Pastor« til den Tid, da hans Broder, Pius , be- 

 klædte den romerske Stol, angiver han dette paa følgende 

 Maade: ^^^Pastorem nuperrime nostris temporihus in urhe Roma 

 Herma conscripsit etc.n Da Pius fulgte efter Hyginus, der ifølge 

 Euseb. h. 4, 10 blev romersk Biskop i Antoninus Pius' første 

 Regjeringsaar eller 138 efter Chr. og døde fire Aar derefter, 

 medens Pius selv døde i sit Embedes 15de Aar, altsaa 157 e. Chr. 

 [Euseb. 4, 11), føres vi saaledes til at tænke os Fragmentistens 

 Levetid til den sidste Halvdeel af 2det Aarhundrede. Med dette 

 Datum stemmer ogsaa, at samtlige Hæretikere, som omtales 

 mod Slutningen af Fragmentet], høre til hiin Tid, Valentin (mel- 

 lem 140 og 160 e. Chr.), Marcion (mellem 140 og 150) — Arsinous 

 og Miltiades, "Som skreve Psalmer for Marcion » (s. ovenf. til L.83), 



