172 



givet adskillige Tillæg. Disse Anmærkninger ere meget vigtige 

 og tildels ville de i det følgende her blive nærmere benyttede. 

 Hvad der iøvrigt udgjør Indholdet af Kessels Samling, er af for- 

 skjeliig Interesse, og deriblandt findes ogsaa Efterretninger om 

 Martinsklostrets Ophævelse. Denne fandt Sted, da Køln var 

 under fransk Herredømme, i Aaret 1802, da Napoleon Bona- 

 parte stod i Spidsen for Frankerigs Regjering, — altsaa over 1000 

 Aar efter, at Klostret var blevet gjenoprettet »per Olgerum Daniæ 

 ducem, adiuvante Karolo magno imperatore». 



2). Uden nærmere særskilt Undersøgelse af Krønikens En- 

 keltheder har Pertz, som først udgav den, Dahlmann, som først 

 anvendte den, og Bohmer, som paany udgav den*), hver for sig 

 — og med fuldeste Føje — ladet sig bestemme af dens Indhold 

 i AlmindeUghed og dens hele Beskaffenhed til at godkjende den. 

 At L. Ennen, "Stadt-Archivar« i Køln, en Tidlang har gjort det 

 samme, ses af det Sted i hans »Geschichte der Stadt Koln, 

 meist aus den Quellen des Kolner Stadt-Archivs«, hvor han først 

 omtaler denne Krønike i Anledning af Beretningen om Martins- 

 klostrets Stiftelse. Han udtaler sig der (1. Band, 1863, S. 144- 

 46) saaledes: »Die einzige mit Bestimmtheit nachweisbare bedeu- 

 tende Kirche der merowingischen Periode war die zum heil. 

 Gereon, . . schon im 6. Jahrhundert fiihrte sie . . Weitere Nach- 

 richten besitzen wir iiber eine kleine bescheidene Kapelle, welche 

 gegen das Ende des 7. Jahrhunderts auf der Rheininsel, in der 

 Nåhe der alten Bruckenreste, erbaut wurde. Eine alte Uberliefe- 

 rung des 11. Jahrhunderts setzt die Erbauung dieser Kapelle 

 in das Jahr 690 und schreibt sie dem Schotten Tilmon zu. Die- 

 ser, erzåhlt die .Sage, sei einer von den zahlreichen Missiona- 



Bohmer har ikke engang i mindste Maade ladet sig paavirke af Legipontii 

 ugunstige, ej for bekjendte, Dom om Krøniken, som lian havde fore- 

 fundet og fremdraget, men han liar tilljagevis4 den, og paavist den sand- 

 synlige Grund til den, jfr. S. 170—71. 



