175 



ist*). Zwar wird diese Schenkung in dem Pcrgamente selbst dem 

 Erzbischof Bruno 1. zugeschrieben; die wortliche Uebereinstim- 

 mung dieser Schenkung aber mit der Schenkung Bruno's 4. låsst 

 keinem Zweifel Raum, dass der Schreiber irrthi'imlich oder ab- 

 sichtlich Bruno, den Bruder Kaisers Otto, mit Bruno von Sayn 

 verwechselt hat. Es zeigt sich hieraus , dass Legipontius so 

 Unrecht nicht halte, wenn er dem Schriftstiicke nur geringen 

 (llauben beimessen zu konnen erklarte*. — Hvad der har bevirket 

 dette Omslag i Ennens Dom er ikke angivet, end ikke antydet. 

 Da imidlertid Bohmers Udgave af Krøniken ikke er nævnt af 

 Ennen S. 144, men furst S. 300, synes del rimehgt, al han 

 ej før har værel opmærksom paa denne, og at den derfra hentede 

 ny Kundskab om Legipontii Anskuelse (dennes af Bøhmer be- 

 nyttede Haandskrift findes, jfr. S. 171, i Darmstadt, ikke i Køln), 

 og den ligeledes tilkomne ny Kundskab om Bruno den 4's for- 

 mentlig her saa vigtige Gavebrev (det findes i Diisseldorf, ikke 

 i Køln) har foranlediget hans pludselig saa afvigende og dog saa 

 afgjørende Dom om Krønikens Værd. Kjendsgjerningen er alt- 

 saa, at Ennen til Støtte for denne Dom kun løselig og uden 

 yderligere Undersøgelse, anfører — ligesom lænende sig til Le- 

 gipontius-) — den ene Ting, at en Gave af Bruno den 4. skal 

 være henfort i Krøniken til Bruno den 1., kun denne ene Ting, 

 i det dertil føjes, at Pergamentshaandskriftet, som nu haves af 



') »Das Pergament schreibt: Bruno donavit XVII. areas secus pomerium 

 nostruni et quosdam Isic) circa palacium suum sitas, quas cessimus 

 hominibus nostris cum consensu eius. Die Urkunde von Bruno 4. sagt: 

 VII (sic) areas et dimidiam ante nostram clectioneni superedificatas 

 siue non edificatas secus pomerium nostrum et quasdam circa palaliuni 

 nostrum sitas cessisse hominibus, Henrico videlicet etc. Ennen und 

 Eckertz Quellen I (sic) S. 34. Hiernach ist za ergiinzen und zu berich- 

 tigen, was ich friiher (her S. 173 nederst) iiber die kleine Chronik von 

 St. Martin gesagt habe». 



') Ol. Legipontnts, der her uvæntet fremstilles næsten som en usvigelig 

 Avtoritet, for hvilken alt maa bøje sig, var vel en Benediktiner, og 

 havde som saadan Kjærlighed til Bøger og til sin Ordens Historie, men 

 han var ingenlunde nogen af denne lærde Ordens betydelige Mænd. Hans 



