182 



»Bruno . . . experientes, monachos de monasterio scti Mar- 

 tini, (luod extra miiros ciiiitatis Colonie super Renum fluuium 

 constructum est, religioni diuine sub iienerabili fratre nostro 

 Bertholdo abbate famulantes, minus sufficienter . . . habuisse, 

 . . in usus eorum transfundimus, domum quoque meam in piatea 

 uizechini et areas XVII. secus pomerium dicti monasterii (ganske 

 svarende til Krønikens »nostrum» her, men ikke til »nostrum« 

 i Dipl. 1205-08, da Bruno den 4. der taler om sin »pomerium») 

 cum septem mancipiis eorum usui remitto, qnorum hec sunt 



nomina Uenizo etc Acta sunt hec piiblice in pretitulato 



monasterio tertio idus nouembris anno DCCCCL nono, indictione 

 secunda, Ottone imperatore augusto uicesimo quarlo regnante 

 feliciter« (d: 11. Nov. 959). 



Sammenhængen^ der ikke kan udbringes ved Hjælp af Di- 

 plomet 1205 — 08, er følgelig denne: Bruno den I. giver 959 

 til Martinsklostret iblandt mere 17 areæ, beliggende tæt ved Klo- 

 stret, tilligemed 7 Vornede; Klosterkrøniken, endende i Aaret 1036, 

 anfører ikke alle Brunos Gaver, idet den derom bruger Udtrykket 

 »donavit nobis inter alia pietatis studia», men de ovennævnte 

 17, beliggende tæt ved Klostret, anføres betegnede nøjagtig paa 

 samme Maade som i Gavebrevet, og desuden nogle flere ved 

 Biskopsgaarden, og der føjes til, at »vi (i Klostret)« have over- 

 ladt dem til »vore Folk », (»mancipia« vistnok, som gjorde Tjene- 

 ste af ringere Art for Klostret) med Brunos Tilladelse; i Løbet 

 af to Aarhundreder ere disse Jordstykker for en Del blevne be- 

 byggede og beboede af mange Familier, hvilke ere komne i et 

 løsere Forhold til Klostret som et Slags Fæstere, — og endelig 

 overdrager Bruno den 4. i det ovenfor meddelte og beskrevne Di- 

 plom 1205—08, der er et Slags Arvefæstebrev, til de daværende 

 Aaboer disse 17 Pladser tilligemed de andre lignende, ubestemt 

 angivne (hvilke alle dog i det nysnævnte Diplom afvigende an- 

 gives at være beliggende tæt ved Bispegaarden), og dette sker 

 uden at Klostret i den Anledning hverken spørges eller nævnes, 

 kun efter Raadførsel af Ærkebiskoppen med hans nærmeste, og 



