Bemærkn. i Anl. af Stejnegers : „Underslægten Lanius". 185 



Og- for at Modsætningen mellem de 2 Former skal frem- 

 træde desto større, beskriver Hr, S. de yderste Halefjær hos 

 L. major sorte med et bestemt Parti hvidt, hos L. excuhitor 

 hvide med et bestemt Parti sort. Men denne Sammenlignings- 

 Methode er paa dette Sted ganske uberettiget, da vSandheden 

 er, at selv hos Hr. S.s egne Expl. af L. major har den hvide 

 Farve mmdst ligesaa stor Udstrækning, som den sorte. Hr. S. 

 nævner selv udtrykkelig, at v. Tschnsi-Schmidhofen beskriver 

 gamle Indv. af L. major, hvis yderste Styrfjære ere næsten 

 ganske hvide, og Pallas selv beskriver Indiv. af sin L. major 

 paa samme Maade, skjønt han synes at have havt et yngre 

 Individ for sig. Sammenlign ogsaa Cabanis's Beskrivelse af 

 L. major i Journ. f. Ornith. 1873, p. 78. Hos alle de af mig 

 undersøgte Indiv. af denne Form er det hvide overvejende, 

 og Hr. S.s Diagnose er derfor vildledende. 



Idethele er Farvefordelingen paa Halefjærene i endnu 

 ringere Grad skikket til at afgive sikre Artscharacterer, end 

 Vingepletterne. Et af de foran mig liggende Expl. af L. 

 major, hvor den indre Vingeplet er næsten ganske usynlig, 

 har saaledes Halefjærenes hvide Partier langt mere udbredte, 

 end det er Tilfældet hos de fleste af de mest udprægede 

 (gamle) L. eæcuhitor, ' der have den sorte Midtplet paa Inder- 

 fanen næsten nøiagtigt samme Udstrækning, som den ydre, 

 hvide Del. Dette sidsfe er ogsaa Tilfældet med de 2 Over- 

 gangsformer, samt med de 3 øvrige L. major; sandsynligvis 

 er dette det normale Forhold. 



Skjønt der saaledes ikke synes at være nogen bestemt 

 Sammenhæng mellem det hvides Udstrækning paa Halefjærene, 

 og Tilstedeværelsen af 1 eller 2 Vingepletter, er det dog sand- 

 synligt, at med den mere fremtrædeude Hvidhed paa Lege- 

 mets øvrige Dele vil ogsaa i Regelen den hvide Farve paa 

 Halefjærene blive mere udbredt. 



