206 Amund Helland. 



viser i polariseret Lys Tvillingstribning, og- især i de indre 

 Partier Mikrolither ; desuden er sandsynligvis Korn af Kvarts 

 og Orthoklas tilstede. I nogle Præparater kommer krystal- 

 linske Stykker af Hornblende til samt talrige Korn af Mag- 

 netkis. Granat forekommer hist og her og indeholder da 

 Korn af Magnetkis. Ogsaa ide sachsiske Diallaggranuliter er 

 Magnetkis en hyppig, næsten væseutlig Bestanddel. Dr. Dathe, 

 der har beskrevet de sachsiske Diallaggranuliter, bemærker,^) 

 at Magnetkis besidder af alle de forhaandenværende Ertser 

 den største Udbrédelse, og paa Grund af sin hyppige Fore- 

 komst kan den næsten ansees som en væsentlig Bestanddel. 

 Intet Haandstykke er undersøgt, uden at Magnetkis kunde 

 paavises. 



Ved Erteliens Grube No. 3 forekommer en Bergart, der 

 ikke indeholder t eldspat, men hvor Olivin, i mer eller min- 

 dre Grad omdannet til Serpentin, udgjør med to Augitmine- 

 ralier Hovedbestanddelen. Denne Bergart ligner makroskopisk 

 Schillerfels. Olivinen er mer eller mindre forvandlet til Ser- 

 pentin, og sauitidigt med denne Forvandling har en Erts, 

 rimeligvis en Jernerts udskilt sig. Det rombiske Augitmine- 

 ral er vandklart, fri for Indlevninger, gjennemsat af Aarer 

 (af Serpentin?) og er en Enstatit. Det monokline Augitmine- 

 ral indeholder undertiden Mikrolither ordnede parallelt Hoved- 

 axen, hvilke, naar Mineraler mellem krydsede Niçois indstillet 

 paa Mørke, fremdeles viser Palarisationsfarver. Serpentinaa- 

 rerne fra Olivinen sees ofte at gjennemsætte dette Augitmineral, 

 hvad enten nu disse Aarer er Produkteraf Olivinens Omdannelse, 

 der er trængt ind i Augitmineralet, eller dette selv kan om- 

 dannes til Serpentin. En dikroisk toaxet Glimmer er ikke 

 sjelden. Denne Bergart finder sin Plads imellem Olivin-En- 

 statit-Diallag Bergarterne. Makroskopisk har den den største 

 Lighed med Schillerfels, da det monokline Angitmineral viser 



') Diallaggrauulite der sächsischen Granulitformation Zeitsch. d. d. geol. 

 Gesel. Bind XXIX. 



