Om Glaciationen af Shetland og Orkney. 397 



lig, vestlig og sydvestlig Retninga). 300 Kilometer ude i Havet 

 læDgere mod Vest gjenfinder vi altsaa den samme Form paa 

 Øerne, og Stødsiderue peger fremdeles mod Norge, saa at vi 

 føres til den Slutning, at hine Ismasser paa Shetlandsøerne 

 har havt sit Udgangspunkt i Norge. 



Denne Antagelse bestyrkes end yderligere ved talrige 

 andre lagttagelser fra Shetlandsøerne. 



Bygningen af Øen Unst er før omtalt; denne strækker 

 sig af alle længst mod Øst. Dens østlige Del bestaar, som 

 før omtalt, af en Zone af Gabbro og en Zone af Serpentin, og 

 vestligt for disse forekommer de gamle Skifere og Grundfjel- 

 det. I Øens nordøstre Hjørne ved Lambaness ligger der- 

 hos et lidet Felt af en granitisk Bergart. 



I Øens nordøstre Del ligger Bugten Haroldswick, der 

 antages at have sit Navn efter Harald Haarfagre, som siges 

 at have landet her, da han undertvang Øerne. Landet om- 

 kring denne Vig, der vender aabent ud mod Havet, er nø- 

 gent og bestaar af Serpentin, der stikker frem med den for 

 denne Bergart eiendommelige rødbrune Farve. Paa denne 

 Serpentin iagttog jeg Skuringsmærkei med Strøg mod V 20° 

 S. Sydligt for Haroldswick ligger en anden Bugt ved Bal- 

 tasound. Her saaes Striber mod V 15° S. I Overensstem- 

 melse hermed angiver Peach og Horne Bevægelsesretning 

 mellem V og V 20° S, og de har iagttaget talrige Striber, 

 saavel paa Gabbrofeltet som paa Serpentinfeitet, med dette 

 Strøg. 



Foruden i Skuringsstriberne og de lilrundede Knauser 

 har man i Skurstensleret et Bevis for en gammel Bedækning 

 med Is, og Stenenes (Jdbredelse i dette Skurstensler giver os 

 et Middel til at bedømme Retningen af Bevægelsen. Studiet 

 af Blokkenes Udbredelse paa Unst fører til den samme Slut- 

 ning som Stød- og Læsider, nemMg til Antagelse af et Is- 

 dække, der bevægede sig over Øen fra Øst til Vest. Be- 



*) Observations sur les phénomènes d'érosion en Norvège. 



