10 p. A. Øyen. 



naviske halvøs centrale del. Hør bye saa selv isbræer luden 

 denne egn, og for saa vidt var han ikke ukjendt med selve 

 glacialfænomenet — ja han var endog inde paa den tanke 

 at forklare enkelte grusforekomster som moræner; og ter- 

 rasser som mærke efter en høiere stand af enkelte her fore- 

 kommende indsjøer var ham ogsaa bekjendt, men det var 

 dog alt i hans øine fænomener af mere lokal art. Selve 

 «friktionsfænomenet» stod for Hø r bye i den mest umid- 

 delbare sammenhæng med «friktionsflommen». 



Jeg har i denne fremstilling med overlæg foregrebet 

 den historiske rækkefølge — elevens arbeide er taget før 

 lærerens. Dette af en vis grund. Hørbye er den, som 

 mest fjerner sig fra gamle Esmarks anskuelse, danner det 

 extreme led, medens Keilhau kan betragtes som det høist 

 ubestemte svingningspunkt. Begge har de leveret en mængde 

 iagttagelser af blivende værd, saa de for saa vidt bør staa 

 side ora side. 



Seet fra et glacialtheoretisk synspunkt indtager Keilhau 

 et høist eiendommeligt standpunkt. Det er det ubestemte 

 og uklare, som paa en saa fremtrædende maade er repræ- 

 senteret i ham. Medens Hørbye, som sterk theoretiker, slog 

 sig tiltaals, selv om iagttagelserne førte til «det tilsyneladende 

 paradoxe resultat» (Nyt Mag. for Naturv. Bd. 8, Pag. 366), 

 var ikke det samme tilfældet med Keilhau. Den bedste 

 karakteristik af denne forsker, for saa vidt det gjælder det 

 her omhandlede omraade, turde være, at han trods sine egne 

 udtalelser, enten bevidst eller ubevidst, famler efter en theori 

 for at sammenknytte de mange iagttagelser og forklare de 

 forskjelligartede fænomener, men ude af stand til at finde 

 en saadan snart optræder i opposition mod allerede forhaan- 

 den værende theorier, snart hengiver sig til den ene eller 

 anden i stille resignation og atter igjen til andre tider, naar 



