Kontinentalglaciation og lokalnedisning. H 



den selvstændige forskeraand træder skarpere frem, kommer 

 med sine egne forklaringer af de forskjellige lokale fæno- 

 mener — det hele samler sig i en vis skepticisme lige over 

 for enhver theori og forer ham helt ud paa iagttagelsens 

 objektive felt saaledes, at * ganske vist behøves der nufor- 

 tiden, for at vedligeholde interessen for det store frictions- 

 phænomen, slet ikke andet end sandfærdig og klar skildring 

 af sammes i naturen virkeligcn stedfindende forholde», en 

 objektivitet, der altsaa har givet hans iagttagelser bli- 

 vende værd. 



Nogle eksempler vil bedst belyse dette. «Angaaende 

 frictions-phænomenet forekom det os utvivlsomt», siger Keil- 

 hau, «at stødpynterne paa denne kyst ligge mod øst og ONO, 

 neml. iallefald saaledes, at der ikke for disse striber kan 

 være tale om noget særeget stribe-system, udgaaende fra 

 midten af den store halvøe nordlig ved Trondhjems-fjorden» 

 (Antegnelser paa en i 1847 foretaget geognostisk reise gjen- 

 nem Østerdalen og en deel af ïhrondhjems stift. Manuskript). 

 Og han fremhæver ved en anden leilighed, at «i vort Nor- 

 den — — — vel ikke noget enkelt «dispersions- centrum» 

 existerer, men at dog ridserne, i det hele taget, løbe til alle 

 sider ud over disse landes store skraaninger», (Nyt Mag. for 

 Naturv. Bd. 4, Pag. 314). Noksaa besynderlig er det i 1838 

 at høre Keilhau udtale: «naar vi — — — betragte de 

 erratiske blokkes almindelige phænomen, hvilket efter al 

 sandsynlighed ogsaa slutter sig til denne samme niveaufor- 

 andringerne angaaende gruppe af facta, saa føres vi tilbage 

 til en epoche i Nordens geologiske historie, i hvilken ikke 

 blot de landstykker laae under havet, som nu have nogle 

 hundrede fods elevation over samme, men da vel selv fjelde 

 af flere tusinde fods høide ikkun med deres øverste spidse 

 stak op over Nordhavet», (Nyt Mag. for Naturv. Bd. 1, Pag. 



