12 P. A. Øyen. 



254) og kun faa aar derefter (1844) at møde ham i skarp 

 opposition mod en lignende marin theori, hvor det gjælder 

 at forklare skuringsfænomenet, (Nyt Mag. for JSTaturv. Bd. 4, 

 Pag, 320, 321) — dette kan ikke godt forklares paa anden 

 maade end, at skuringen og flytblokkene for Keilhau 

 var to fænomener, som egentlig ikke havde noget med 

 hinanden at gjøre. Senere sættes dog «blokke-flytningen» 

 og «frictions-merker» i en vis forbindelse (Keilhau: An- 

 tegnelser paa en i 1847 foretaget geognotisk reise gjennem 

 Østerdalen og en deel af Throndhjems stift. Manuskript). 

 Keilhau kjendte jo vort land som i datiden faa, og ved sine 

 reiser i fjeldegnene havde han ogsaa havt anledning til paa 

 nært hold at gjøre sig bekjendt med glacialfænomenet. Dette 

 er det uden tvil ogsaa, som har hjulpet ham til en rigtig op- 

 fatning af de løse afleiringers genese paa sine steder, saaledes 

 som jeg ved en tidligere anledning har anført et exempel 

 paa (Nyt Mag, for Naturv. B. 36, Pag. 54); men hans 

 diskussion af andre tilsvarende, under andre forhold optræ- 

 dende forekomster viser dog^ hvor lidet i gründen hans blik 

 var aabent for den indbyrdes sammenhæng mellem disse 

 fænomener (1. c. Pag. 58, 59). Dog synes det ikke at have 

 staaet som aldeles umulig for ham, at der i tidligere tider 

 fandtes tildels større bræer end nu; thi efter at have omtalt 

 Es markas Lysefjordsmoræne (Nyt Mag. f or Naturv. Bd. I 

 Pag. 224) fortsætter han: «ellers saae vi paa Statlandet, ikke 

 langt fra den ovenfor omtalte gaaid Beit ved, gruus- og 

 steenmasser lige ved søen, formede saaledes, at det vistnok 

 her syntes umuligt at forkaste ideen om forhen lige til 

 håvet nedstegne jøkler» (1. c. Pag. 224, 225). Det var dog 

 for ham alt mere lokalt, som følgende udtalelse saa klart 



viser: «Paa flere steder forekommende masser — 



som ifølge deres form og beliggenhed eller andre forholde 



