Kontinentalglaciatiou og lokalnedisning. 13 



kunne synes blot at hidrøre fra opstuede indsøer eller — 

 som nogle ogsaa have tænkt sig — fra forhenværende glet- 

 schere eller overhoved fra blotte lokale aarsager» (1. c Pag. 

 195). Bekjendt som Keilhau er blevet i geologiens historie 

 ved sin kamp for den saakaldte transmutationstheori, og skjønt 

 han selv betoner som «vist, at det største og meest forbau- 

 sende, der foregaaer udenom os, skeer gjennem fortsættelse og 

 overgange, og ikke ved spring» (Schweigaard: Norges Stati- 

 stik 1840, Pag. 6), var han og blev i glacialgeologisk hen- 

 seende en ubestemt katastrofist, der vel ikke i noget enkelt 

 arbeide møder os saa helt som i: «Om Mærkerne efter en 

 almindelig Afskuring, som vort Nordens Kiippegrund har 

 været underkastet» (Nyt Mag. forNaturv. Bd. 3, Pag. 115 flg.) 



Det ligger udenfor nærværende arbeides ramme at følge 

 den glacialhistoriske udvikling i sin almindelighed — det 

 har kun været miu hensigt at fremdrage enkelte træk deraf, 

 som synes glemt eller forbiseet, for saa vidt det gjælder ud- 

 viklingen inden vort eget land. Endvidere er det væsentlig 

 kun et enkelt punkt, hvorom der her har været spørgsmaal, 

 nemlig selve glaciationen og dens udstrækning. Keilhau 

 og H ør bye staar ligesom udenfor selve udviklingen, danner 

 en gruppe for sig, men deres iagttagelsers videnskabelige 

 betydning er et illustrerende exempel paa, hvordan objektiv 

 forskning kommer til sin ret uanseet forskjellige tiders 

 vekslende theorier og skiftende hypotheser. 



Senere møder de norske geologer os som tilhængere af 

 den glaciale theori, og det ikke blot der, hvor der kun er 

 spørgsmaal om mere lokal nedisning, men ogsaa med hensyn 

 til selve kontinentalglaciationen. Derimod har der gjort sig 

 forskjellige anskuelser gjældende med hensyn til denne 

 glaciations mægtighed. Man har søgt at faa et indblik i 

 dette forhold ved studiet af selve glacialfænomerne, men 



