2^4 P. A. Øyen. 



opnaaede ganske naturlig paa den maade kun et begreb om 

 minimumsværdien. Det har ogsaa været forsøgt paa andre, 

 mere theoretiske grunde at faa istand en sandsynlig mægtig- 

 hedsbestemmelse af det skandinaviske isdække. Lige- 

 saa har spørgsmaalet om nedisningens form, isdækkets 

 overfladeudseende og andre i forbindelse dermed staaende 

 forhold under de forskjellige afsnit af glacialtiden vakt 

 megen interesse. I denne forbindelse maa vi imidlertid 

 erindre, at det ikke er blot vore egne geologer, som paa 

 dette omraade har leveret sine bidrag, men at ogsaa en 

 række udenlandske geologer har ydet sin betydningsfulde 

 medvirken. 



Ved en tidligere anledning sammenstillede jeg det 

 væsentlige af tidligere forskeres iagttagelser og indvundne 

 resultater med hensyn til kontinuiteten eller diskontinuiteten i 

 den skandinaviske kontinentalglaciation. En diskussion af det 

 saaledes for haanden værende materiale i forbindelse med de 

 resultater, jeg selv ved mine egne undersøgelser saavel i 

 de lavere egne som i fjeldegnene var kommet til, gav 

 anledning til følgende resume: «Der foreligger for tiden 

 intet bevis mod, at et kontinentalt isdække har strakt sig 

 selv over Norges høieste centrale tinder; tvertimod — saa- 

 langt man kan følge de erratiske blokke, skuringsfænomet 

 og de i overfladens configuration antydede træk, afgiver 

 disse et indirekte bevis for et sammenhængende isdække» 

 (Nyt Mag. for Naturv. Bd. 36, Pag. 65). Senere er ogsaa 

 Richter kommet til et lignende resultat (Geomorphologische 

 Beobachtungen aus Norwegen, Pag, 20 — 21). 



Men er man først naaet frem til erkjendelsen af, at et 

 kontinentalt isdække engang har strakt sig over den skan- 

 dinaviske halvø, selv over dennes høieste dele, saa reiser 

 sig andre spørsmaal, tildels af endnu vanskeligere art. Det 



