28 P. A. Øyen. 



tighed har været større inden den til Kristianiafjorden ste- 

 dende egn end længere syd og længere vest. Thi Kristiania- 

 fjordens dyb dannede paa den tid en ganske naturlig afløbs- 

 kanal for betydelige ismasser fra det sydlige og sydøstlige 

 afheld af landets mere centrale egne. 



Forlader vi saa rarækken, støder vi indad i landet paa 

 moræne efter moræne paa mangfoldige steder, ja vi kau 

 endog forbinde dem til mere eller mindre sammenhængeude 

 rækker tildels — men det er dog med vort nuværende 

 kjendskab til fænomenet aldeles forhastet at ville tænke paa 

 at rekonstruere de gamle israndgrænser. Det første mere 

 sikre trin, vi finder, er det store østlandske indsøtrin, men 

 heller ikke dette er sikkert i den længde, som man ofte har 

 været tilbøielig til at trække. Kommer vi indenfor dette, 

 bliver det vistnok endnu mere usikkert paa det nuværende 

 standpunkt at ville indlade sig paa ea rekonstruktion. 



Vi nærmer os imidlertid paa denne maade mere og 

 mere landets centrale del og støder her paa fænomener, 

 som i de sidste to-tre decennier har givet anledning til en 

 ivrig og tildels temmelig skarp diskussion — og det kan 

 ikke negtes, at her de mange interessante forhold i særlig 

 grad indbyder til en saadan. At imidlertid diskussionen 

 har antaget sin særegne karakter, har vistnok sin grund deri, 

 at paa forhaand opstillede theorier af forskjellig art har spil- 

 let en altfor fremtrædende rolle. Dernæst har der været 

 mangel paa sikre iagttagelser og iudgaaende detailunder- 

 søgelse. Endelig har der ud over det lovliges grænser fun- 

 det sted en vidt dreven generalisering. 



For at opnaa et nogenlunde fast grundlag maa vi, selv 

 om resultaterne ofte kan forekomme os smaa, lade os nøie 

 med at sammenbinde, hvad vi kau naa ad rent empirisk vei — 

 det som ligger udenfor denne vil vistnok paa et omraade som 



