2 8 P. A. Øyen. 



jeg imidlertid allerede i det foregaaende har udviklet, var 

 der i dette forhold indtraadt betydelige forandringer, inden 

 vi har den egentlige raperiode for os. 



For Jotunheimens vedkommende f. ex. maatte isskillet 

 være rykket tilbage til de centrale partier, for at de diver- 

 gerende isstrømme kunde fremkomme, hvis mærker vi endnu 

 den dag idag har saa rig anledning* til at iagttage. Men 

 endskjønt Jotunheimen paa denne tid sandsynligvis havde 

 en stor rigdom paa nunatakker, var dog brædækket af be- 

 tydelig mægtighed, og det var et- udstrakt firnomraade, som 

 i denne periode og i lange, følgende tider dannedes af de 

 omgivende f j eld vidder, for ikke at glemme det store fjeld- 

 jDarti i nordvest, der vistnok paa denne tid udgjorde et 

 stort firngebet. Den bræmasse, der søgte afløb gjennem 

 Ottadepressionen, har saaledes ganske vist været en af de 

 mægtigste i landets centrale del og tillige en af dem, som 

 holdt sig længst, i store drag i retning bestemt af den 

 dybe preglaciale depression, men selv den store hovedstrøm 

 efter, hvilken her de andre maatte rette sig, enten flyde 

 sammen med i syd eller bøies af og presses ud i nord — 

 en miniature et billede af det forlængst bekjendte fænomen 

 fra den skotske østkyst. 



At der har fundet nogen egentlig overpresning sted af 

 Jotunheimens ismasser mod nord, synes ikke at have været 

 tilfældet — saavel skuring som flyttet materiale taler imod. 

 Men i nordost stødte disse bræmasser sammen med en 

 forholdsvis mindre fra Rondepartiet og tvang dennes vest- 

 lige del til en tvedeling: en arm, der i syd flod sammen 

 med hine, og en, der bøiedes af mod nord — Dovredalen 

 blev nærsagt et slags grænselinje, den grænsedepressiou 

 som den oppressede isstrøm paa forhaand forefandt. Derved 

 forklares den flytning af de nordlige Rondebergarter og af 



