30 P- ^- Øy^n- 



selskabet og den geologiske klub, ligesom der i en nær 

 fremtid om samme emne vil foreligge en mere udførlig 

 afhandling, som jeg har havt anledning til at gjennemse i 

 manuskript, en imødekommenhed, hvorfor jeg herved bringer 

 hr. professor Brøgger min ærbødige tak. 



Det er nemlig paafaldende, hvorledes snegrænsen synes 

 nødvendigvis at have været udsat for den største relative 

 stigning netop paa det strøg, hvor vi har den største ind- 

 synkning, nemlig strøget fra Tron dhjemsf jorden gjennem 

 vort lands østlige del til Kristianiafj orden, og da ligger det 

 nær at betragte disse to fenomener som noget nær sam- 

 tidige — dette saa meget mere som der ikke netop fore- 

 ligger grund til at antage, at det hele skyldes en absolut 

 stigning af snegrænsen, da jo denne paa den her omhand- 

 lede tid af de udstrakte sne- og ismasser vil holdes for- 

 holdsvis lav. 



Efter hvad vi ovenfor har seet, maa vi slutte, at saa 

 langt som henimod slutningen af ratiden har man efter al 

 sandsynlighed øst og nordøst for Ronderne havt en stor 

 sammenhængende bræmasse med bevægelse i nordlig og 

 nordvestlig retning. Men indtradte der saa paa denne tid 

 en forhøielse af temperaturen eller en aftagen i nedbor 

 eller begge dele samtidig med, at dette østlige strøg blev 

 udsat for en indsynkning, saa forklares derved let den 

 forholdsvis store afsmeltning, som maa have fundet sted 

 inden dette omraade i denne periode. 



Paa grund af de topografiske forhold og de saaledes 

 forandrede klimatologiske maatte denne afsmeltning først 

 komme til at gjøre sig mærkbart gjældende nordøst for en 

 linje, som man kan tænke sig trukken over Hoigien, Tron- 

 fjeld og ßendalssolen. Resultatet var naturligvis, at den 

 nordvest gaaende isstrøm hurtig aftog i mægtighed og 



