32 P- ^- Øyeii- 



Tonsæt og videre nord. Endvidere vil paa denue maade 

 «det tilsyneladende paradoxe resultat» ganske bortfalde, og 

 den saa meget omtalte «grænseliuje» vil ikke længer volde 

 nogen vanskeliglied — man har nu en stor bræstrøm, som 

 feier og jevner ud der, hvor under en tidligere periode 

 bevægelsen gik i modsat retning. Paa den tid, hvorom der 

 nu er tale, er det i det høieste nogle ganske uskyldige 

 udløbere fra en relativ dodbræ, som støder ind til den 

 sydøst gaaende bræstrøm, og disse vil naturligvis ikke 

 skaffe nogen nævneværdig hindring. 



Det er langt fra, at vi med sikkerhed kan trække de 

 mere detaljerede rids i den følgende afsmeltning; men vi 

 kan dog skitsere de store drag. 



Paa det store østlandske indsjøtrins tid med mægtige 

 og kraftig udmeislende bræer i de vestligere dalfører sygnede 

 Østerdalens bræ vistnok forholdsvis hin^tig hen og de 

 østlige dele rimeligvis først. At Elverums betydelige 

 overgangskegle dannedes paa en tid, da udløbere fra Mjøs- 

 bræen afspærrede Glommen vest for Kongsvinger, og 

 Østerdalsbræen selv gav anledning til en glaciolakustrin 

 forekomst i den allerede forholdsvis isfri Rendal, er kanske 

 ikke saa urimelig — og dette muligens paa et tidspunkt, 

 da man inden Gudbrandsdalsbræens omraade endnu knapt 

 kunde tale om egentlig glaciolakustrine forhold, men i det 

 høieste om isfladesøer og nunataksøer. 



Indsjøtrinets tid har imidlertid efter al sandsynlighed 

 ikke været saa ganske kort, tvertimod strukket sig gjennem 

 en lang periode, i hvilken betydelige forandringer fandt 

 sted med hensyn til brædækkets udseende. Indsøernes 

 dybdeforhold og dalenes udmeislede former antyder det 

 samme. Men brædækket svandt dog i tidernes lob og 

 oscillerende. 



