50 P- ^- Øyen. 



disse er imidlertid de smaa recessionsmoræner, som det her 

 lykkedes mig at fremfinde^ udviklet med tydelig proximal- 

 og distalside, et fænomen af stor betydning i denne egn, 

 der hidtil har vist sig- saa fattig paa vedligeholdte skurings- 

 mærker. Disse recessionsmoræner har ogsaa som regel den 

 øst-vestlige retning, men afviger dog ogsaa tildels derfra, 

 og at lægge mærke til er, at de bøier mere over mod den 

 sydvestlige i nærheden af Atnesjøens sydøstlige ende. 



Foruden disse recessionsmoræner, hvis proximale og 

 distale udvikling angav iskantens ost-vestlige forløb med 

 bræbevægelse fra nord, lykkedes det mig ogsaa at paavise 

 «ås»-fænomenet med de individualiserede submarginale, 

 fluvioglaciale centrer. Interessant var, at de optraadte paa. 

 sine steder i et saa nært forhold til recessionsmoræner, at 

 disse kunde følges næsten ind til «as »-kjernens proximale 

 del. Ligeledes var det meget interessant at finde disse 

 «åskuller» liggende paa en linje efter hverandre paa en 

 saadan maade, at en retrograd forskyvning mod nordøst 

 synes sikker, hvorimod de enkelte submarginale centrers 

 longitudinalaxe har en sydsydvestlig retning. Sammen- 

 holder man imidlertid iskantens retning med den retrograde 

 forskyvningslinje og de enkelte centrers axelinjer, saa ser 

 man, at overensstemmelsen er meget god som antydende 

 en bræelv fra norduordøst. 



Dette bliver imidlertid et forhold, der ikke kan tænkes 

 mulig med en lokal Atnabræ for øie, men vel om man 

 staar lige over for en større kontinentalmasse. 



Dermed har vi saa vundet et fast udgangspunkt paa 

 denne kant. 



Nu, at forfølge denne kontinentale ismasses sydgrænse 

 mod øst og vest vilde være en interessant opgave, men vilde 

 kræve tid. Naar vi nu med sikkerhed har fundet. syd- 



