58 P- A. Øyen. 



nedover den bratte li og sikkerlig ikke var andet end 

 erosions- og akkumulationsrester efter stedfundne udrasnin- 

 ger. Terrænet var jo op gjennem lien meget overdækket, 

 saa det var vanskelig at faa et indblik i beskaffenheden af 

 det materiale, som dannede jordbunden. Det vakte derfor 

 i høi grad min intereese, da jeg et steds temmelig høit 

 oppe fik øie paa et omblæst træ — og ganske rigtig: 

 rødderne havde rykket bunden saa op, at der kom 

 tilsyne det prægtigste rullestensmateriale, rullede stene og 

 vasket grus. 



Alt dette førte op til en tydelig strandlinje med en 

 noget uievn flade, der havde en skraanin^ af 5 — 10 grader; 

 den var bygget op af rullede stene og i det hele et sandigt 

 materiale. Paa overfladen laa endel mere skarpkantede 

 sten og blokke — drivismateriale. Fladen selv var her 

 omtreut 30 meter bred. Lien havde omtrent den samme 

 skraaning, 30 — 40 ^, saavel nedenfor som ovenfor strand- 

 linjen; men landskabet er i høi grad forskjelligt. Xedenfor 

 strandlinjen har man den ved render og rygge, furede og 

 ribbede dalside, men ovenfor har man den jevnt moræne- 

 dækkede dalside, mere jevn, og der har erosionen gjort sig 

 mere jevnt gjældende. Det materiale, der danner jord- 

 bunden, er ogsaa helt forskjelligt — det ruUede materiale 

 nedenfor ophører pludselig ved strandlinjen, hvis indre 

 kant, brydnings vinkelen, optræder saa skarp, som man med 

 nogen rimelighed kan vente sig i en isdæmmet sjøs strand- 

 linje. Fladen er paa sine steder omtrent horizontal helt 

 fra den ydre kant til den indre. Der saaes drivisblokke 

 helt op til en størrelse af 3 meters tvermaal. 



Jeg foretog nu en rekognosering af terrænet for at faa 

 et mere indgaaende kjendskab til det hele fænomen — 

 ruten lagdes i sydlig retning. 



