H. Chr. Geelmuyden. 



erfaringer som på mennesker og dertil føiet nye, som jeg 

 tror er af så megen interesse, at de tør offentliggjøres. 



Vore almindelige varmblodige forsøgsdyr, kaniner og 

 hunde, forholder sig med hensyn paa acetonudskillelse ander- 

 ledes end mennesker. Under hunger eller ved udelukkende 

 æggehvide- og fedtnæring udskiller de ikke som mennesket 

 aceton. (Sml. forsøg I og II i de vedføiede tabeller.) Der- 

 imod synes der hos hunden såsnart der udskilles sukker i 

 urinen f. ex. ved pancreasdiabetes eller phloridzinglycosuri 

 altid at opstâ en acetonuri og undertiden en udskilning af 

 diacetsyre og ß-oxysmorsyre. For phloridzinglycosuriens 

 vedkommende er dette paa vist af v. Mering 1 ). 



At fremkalde acetonudskillelse ved phloridzin havde for 

 mine formål den fordel fremfor at fremkalde den ved 

 pancreasexstirpation, at phloridzinforgiftningen nårsomhelst 

 og med stor lethed lader sig skaffe tilveie, og- at den 

 svinder uden — i hvert fald tilsyneladende — at efterlade 

 varigt men for dyrene, hvorfor der med et og samme 

 forsøgsdyr lader sig anstille et større antal forsøg, som ind- 

 byrdes kan sammenlignes. Dette er ikke, eller kun i ringe 

 udstrækning, muligt efter en pancreasexstirpation. 



De forsøg, hvis resultater her skal meddeles, er ude- 

 lukkende anstillede med hunde. Kaniner egner sig ikke til 

 sådanne forsøg, væsentlig fordi de i hungertilstand tåler 

 forgiftningen mindre godt og let dør. 



Jeg har ved mine forsøg med hunde hidtil indskrænket 

 mig til at bestemme acetongahalten i urinen. At bestemme 

 den ogsaa i andedrætsluften med det tidligere af mig 



x ) v. Mering. Ueber Diabetes mellitus. II. Zeitschr. f. klin. Med. 

 16, S. 431—46. 



