Om acetonuri ved phloridzinforgiftning. 



benyttede og beskrevne 1 ) apparat er besværligt for ikke at 

 sige ugjørligt med sa store dyr som hunde 2 ). Jeg haaber 

 dog at jeg ved saavidt muligt at holde alle forsøgsbetingelser 

 lige alene ved acetonbestemmelser i urinen har opnået resul- 

 tater, der lader sig sammenligne og hvoraf der lader sig 

 drage gyldige slutninger. Jeg har således altid i de for- 

 skjellige forsøg med et og samme dyr givet nøiagtig samme 

 dose phloridzin og anvendt samme præparat, jeg har sørget 

 for, at dyret ved begyndelsen af hvert forsøg havde nogen- 

 lnnde samme vegt, at urinmængden ved de forskjellige forsøg 

 såvidt muligt var den samme o. s. v. Den sidst nævnte 

 fordring er det af vigtighed såvidt muligt at søge fyldest- 

 gjort, da en forøgelse af urinmængden begunstiger og en 

 formindskelse hæmmer en udskillelse af aceton gjennem 

 nyrerne. Det har imidlertid sine vanskeligheder og som 

 det af det følgende vil sees, er det i de foreliggende forsøg 

 trods al omhu kun delvis lykkedes. 



Ved aeetonbestemmelsen i urinen har jeg afændret den 

 Messinger-Hujyperfske méthode derhen, at jeg kun destillerer 

 urinen en gang med tilsætning af svovlsyre (20 dråber ca. 12 

 pct. svovlsyre til 100 cc. af den til 1 liter fortyndede dags- 

 urin). Ved derpå rettede forsøg viste det sig nemlig, at 

 den dobbelte destination forårsager et tab af aceton, hvilket 

 er større end den feil i modsat retning, der forårsages ved 

 spaltningen af æthersvovlsyrerne i urinen. 



At det stof, som optræder i urinen ved phloridzin- 

 diabetes og bestemmes ved Messingers méthode, virkelig 



*) 1. C. 



2 ) De her meddelte forsøg var langt fremskredne, da Schwartz's og 

 Müllers afhandlinger om aceton fremkom i Schmiedébergs archiv 

 (Bd. 40, s. 168 og 351). Jeg har underkastet ScJuoartz's méthode 

 en foreløbig prøvelse med gunstigt resultat og er nu i færcl med 

 at bygge et respirationsapparat efter hans model. 



