Om acetonuri ved phloridzinforgiftning. 



Ved siden af disse kvantitative og kvalitative prøver 

 samt veininger af dyrene har jeg i mange forsøg også 

 bestemt kvælstoffet i urinen efter Kjeldahls méthode, dels 

 for at have et moment mere til bedømmelse af dyrenes 

 stofvexel i de forskjellige forsøg, dels for om muligt at 

 brioge pa det rene, hvorvidt der i phloridzindiabetes 

 udskilles mere sukker, end der kan dannes af den til 

 urinkvælstoffet svarende æggehvide, hvorvidt altså sukker 

 muligens kan opstå ved metamorfose af fedt. At dette skal 

 kunne finde sted er i senere tid påstået af Contejean 1 ). 

 Herom senere. 



De i tabellerne anførte kvælstof- og acetonbestemmelser 

 er alle middeltal af to godt overensstemmende analyser. 



I beretninger om tidligere udførte forsøg over phloridzin- 

 diabetes angives dosen af phloridzin almindeligvis til et gram 

 pro kilo dyr. Det phloridzinpræparat 2 ), som jeg har benyttet 

 ved mine forsøg, har åbenbart været meget kraftigt virkende. 

 Det viste sig nemlig, at den angivne dose var meget for 

 stor. Ved forsøg med store doser per os (indesluttede i 

 små stykker pølsetarm) brækkede dyrene kort efter det hele 

 op, og ved subcutan indsprøitning af de samme doser i 

 alkoholisk opløsning fik de en i mange dage varende ud- 

 skillelse af store mængder sukker (indtil 107 gr. i et døgn: 

 Forsøg V). Et enkelt dyr døde endogså. Jeg ophørte 

 derfor snart at benytte de store enkeltdoser og gik over til 

 ganske små daglige doser. Det viste sig, at jeg selv ved 

 så små doser som 0,04 — 0,05 gr. pro* kilo dyr — appliceret 

 snbcutant i 15 pct. alkoholisk opløsning — kunde opna 

 udskillelse af betydelige mængder sukker, hos større hunde 

 endog indtil over 60 gr. i døgnet. 



1 ) Contejean: L'excrétion azotée dans le diabète de la phloridzine 

 C. R. soc. biol. 48 344—47. 



2 ) fra Merck i Darmstadt. 



