IQ H. Chr. Geelmuyden. 



Hos en hungrende hund frembringer phloridzinforgiftning 

 som regel en betydelig glycosuri og acetonuri. Herpå findes 

 i de vedføiede forsøgstabeller mange exempler (Forsøg III 

 fra 8de forsøgsdag, forsøg VIII, IX, X, XVI, XVII, XXIV, 

 XXVIII). Acetonurien forøges, når dyrene under forsøget 

 får vand at drikke (Forsøg IX sammenlignet med X og flere 

 andre i tabellerne ikke anførte forsøg). Dette kommer 

 vistnok ialfald tildels af, at urinmængden derved forøges. 

 Af denne grund har jeg ved mine forsøg med smørsyre, der 

 forøger acetonurien og samtidig ofte urinmængden ialminde- 

 lighed til sammenligning udført hungerforsøg, i hvilke 

 dyrene fik vand, medens de i forsøgene med smørsyre ikke 

 fik det. 



Forøvrigt viser forsøgene med hund G sammenlignede 

 med forsøgene med hundene E og F, at de forskjellige dyr, 

 hvad acetonuriens grad i phloridzindiabetes angår, forholder 

 sig temmelig forskjelligt. 



For at overbevise mig om, at det ikke er den med 

 phloridzinopløsningen indsprøitede alkohol eller derivater af 

 samme, som går over i urinen og virker som aceton ved 

 den Messinger' she titrering, har jeg udført kontrolforsøg pa 

 hunde, pa hvilke der indsprøitedes alkohol under huden. 

 Forsøg VI er et sådant forsøg med en hund der fodredes 

 med kjød. Der kom ved dette forsøg lidt sukker i urinen, 

 sandsynligvis fordi der til indsprøitningen benyttedes samme 

 sprøite som ved phloridzinindsprøitningerne. Ikkedestomindre 

 viser acetonbestemmelsen ikke høiere resultat end hos en 

 hund, derfodres med kjød (Forsøg II, 15de og 16de døgn). 

 I forsøg III sprøitedes alkohol ind under huden hos en 

 hungrende hund. Den følgende dag viste acetonbestemmelsen 

 en forøgelse af acetonmængden — eller rettere af den som 

 aceton bestemte substans — med nogle få milligram, en 



