4 I. H. L. Vogt 



opspaltet langs kontaktlinjen, aldeles som tilfældet er med 

 f.ex. den yngre granit og syenit ved grænsen. Som profilet 

 viser, overskjæres gneislagene under en vinkel paa ca. 90° i et 

 par 100 m/s højde af den næsten ret opstigende noritmasse. 

 Ca. 100 m. udenfor grænsen, inde i gneisen, træfFer vi en 

 stejltstaaende, ca. 20 m. bred gang af olivindiabas, som til- 

 hører samme type som St.Olaf-gangen, midt inde i kjærnen 

 af hele noritfeltet. Den nævnte gang '), som passerer næsten 

 ret gjennem gneis-lagene, er nogenlunde grovkornig i midten, 

 derimod finkornig paa siderne, se herom senere. 



Ved Lundevand. Mellem Flekkefjord og Flikejd ved 

 Lundevand og ved hele den midtre del af dette (hvis længde 

 er ca. 20 kilom.) ligger gneisen ganske fladt, med fald 

 ca. 20—30° ud fra noritfeltet. Eftersom man nærmer sig til 

 noriten, stiller gneislagene sig stejlere og stejlere, og tilslut 

 staar de omtrent vertikalt, nemlig som noritgrænsen (se profil, 

 pl. I, fig. 36). Der kan følgelig her ikke være tale ora 

 nogen overskjæring i stor skala, som ved Ørsdalsvand; 

 derimod iagttager vi nok overskjæring i detailen, se f.ex. 

 pl. II, fig. 37. 



Noriten i den nedre del af Lundevand er temmelig stærkt 

 dekomponeret, med h vid forvitringshud; da gneisen er graa 

 og smudsig brun (paa grund af kis-impregnationer), er grænsen 

 let at iagttage i afstand; paa nært hold derimod kan man 

 ved første øjekast lejlighedsvis være tvivlsom, da noriten er 

 stærkt stribet, med foliationsretning parallel grænsen, altsaa 

 i det hele og store ogsaa parallel med gneislagene. Ved 



^) Det er særlig den NO'stre grænse mellem gangen og den tilstedende 

 gneis, som allerede i lang atstand er stærkt iøjnefaldende, medens 

 grænsen mellem noritmassen selv og gneisen er vanskelig at blive op- 

 mærksom jma — V T Daklln profil, hvor oliviudiabasgangen ikke er 

 angivet, er det rimeligvis gangens NO'stre grænse, som er bleven holdt 

 ior selve noritiirænsen 



