6 I. H. L. Vogt. • 



er den graa gneis overvejende, snart de hornblenderige 

 skifere. Vekselen mellem de to slags lag vedvarer lige ind 

 til noriten, som i det smaa overskjærer begge to. — Som det 

 totale resultat heraf fremgaar, at der ikke kan mærkes nogen- 

 somhelst antydning til, at noriten skal omgive sig med extra- 

 ordinært hornblenderige bergarter. 



Som det allerede er paavist af hr. adjunkt S. A. Houg- 

 land (meddelt af Th. Kjerulf, med petrografisk undersøgelse 

 af H. Rosenbusch, I.e.), gjennemsættes noriten af flere sæt 

 yngre bergartgange, nemlig, i kronologisk orden, af norit, 

 diabas (eller olivindiabas) og diabasporfyrit ^) ; hertil kommer, 

 rimeligvis som det ældste led, grovkornige noritgange. Dels 

 paa grund af den generelle interesse, som sagen frembyder, 

 og dels paa grund af det specielle forhold, hvori enkelte af 

 4e nævnte gange staar til vore ertsforekomster, skal jeg her 

 komplettere de tidligere iagttagelser vedrørende det forelig- 

 gende problem, 



Allerede i lang afstand giver norit- og diabas-gangene 

 sig tilkjende som noget fremmed, fra den normale norit af- 

 vigende. — De første slags gange hæver sig nemlig i regelen 

 over det omliggende terrain som vel markerede rygge, hvad 

 naturligvis maa være begründet i, at noritgangenes bergart 

 modstaar denudation i noget stærkere grad end den ordinære 

 i trakten herskende massiv. Noritgangenes overflade er altid 

 ganske frodig bevoxet, i alle fald bedre, end tilfældet er 

 med noriten selv. Gaar man op paa toppen af en af gang- 

 ryggene (f.ex. Vardeaasen lige ved Ekersund by), saa ser 

 man følgelig, at vore gange aftegner sig som grønt bevoxede 

 snore eller baand, som paa de fleste steder løfter sig lidt 

 ,over den vanlige fjeldoverflade» 



1) Vedrørende den petrografiske sammensætning, se senere. — Om diabas- 

 porfyriten danner en særegen ganggruppe, eller om den er at stille 

 sammen med diabasen, kan ikke siges med sikkerhed. 



