'Norske ertsforekomster. 7 



Diabas- (eller olivindiabas-) gangene, med typus St. Olaf- 

 ;gangen, forvitrer relativt let, har derfor gi vet anledning til 

 dannelsen af smaa-dale, der i almindelighed har stejle sider, 

 ;af højde mest 5 — 10 m. Jordsmonet i disse rendeformige 

 indsænkninger er meget frugtbart, dalene er derfor altid oj}- 

 •dyrkede (heraf navnene »Grønengen , Grøndalen« osv. paa 

 lokaliteter i St. Olaf-gangens rende ; denne er kun ca. 20 — 30 m. 

 hreå, men alligevel ligger de fleste gaarde og andre mere 

 'bekjendte punkter, nemlig Grøndalen, Skaare, Koldal, Hæg- 

 •dal, Kyland, Spjodedalen og Gautland, mellem Ekersund og 

 Soggendal, netop paa dens udgaaende). 



De to paa -Houglands kartskitse afsatte norit- (eller 

 .gabbro-)gange forener sig et lidet stykke syd for Ekersund, 

 paa fastlandssiden; gangen fra Ogne passerer i en lang bue 

 over den nordre del af Ekerøen og løber saa sammen med 

 den over Tengsvaag kommende; senere stryger den samlede 

 gangmasse, af mægtighed ca. 30 m., som en skarpt frem- 

 stikkende kam efter højderyggen af den lille halvø syd for 

 Ekersund og gaar tilslut ud i havet. — Ogsaa et sted i Sog- 

 -gendal-distriktet, nemlig ved Kefsvand, ca. 1.5 kilom. V for 

 Blaafjeld, træfifer vi en noritgang (meget kvartsrig), som 

 stryger omtrent 0— V, og som ogsaa skal have meget stor 

 længdeudstrækning; saavel petrografisk som geologisk er den 

 at parallellisere med de netop beskrevne Ekersunds-gange. 



Den af flere grunde mest interessante af diabas- (eller 

 olivindiabas-) gangene er den allerede omtalte »St. Olaf-gang« ^), 

 som danner en rendeformig fordybning, med strøg ca. V 10° 

 .N— 10° S, fra et punkt lidt syd for Eke'-sund i vest til 

 •henimod Soggendal-trakten i øst; længden er mindst 15 kilom., 



Denne er tidligere omhandlet af H. H. Remch i Naturen, 1882, videre 

 af Haugland, 1. c. — Sagnet fortæller, at Hellig-Olaf engang i en snar- 

 vending for at undgaa sine fiender sejlede med sin skude over land- 

 jorden fra Ekersund østover; kjølen satte under den vilde fart en 

 vældig fure i fjeldet, — og denne blev da senere kaldt St. Olafs vej. 



