8 . LH. L. Vogt. 



kanske endog 20 kilora.; rendens bredde er oftest ca. 30 m.,. 

 undertiden dog adskillig derunder; gangen falder 80—85° 

 mod nord. — Lidt søndenfor St. Olaf-vejen træffer vi en 

 aldeles lignende gang, som danner et tilsvarende gjel over 

 den SO'stre del af Ekerøen (se kartskitsen fig. 33). 



Ogsaa inde i gneisen, altsaa udenfor noritfeltet, om end 

 kun ca. 100 m. fra grænsen, forefinder vi et sted, nemlig 

 ved Ørsdalsvandet (se profil fig. 35), en gang, som i petro- 

 grafisk henseende, — baade med hensyn til strukturen, de 

 ordinære bestanddele og apatitmængden, se herom senere, — 

 fuldstændig svarer til St. Olaf-gangens bergart, og som des- 

 uden ogsaa danner en rendeformig indsænkning ; den maa 

 følgelig være at stille i samme geologiske gruppe som olivin- 

 diabasgangene inde i noritfeltet. 



Ved titanjerngruberne i Blaafjeldet og paa Hitterøen, begge 

 steder inde i noriten, optræder der ogsaa en del diabas- 

 gange^), men om disse er at parallellisere med de sidst om- 

 handlede, kan jeg ikke give oplysning om. — Vedrørende 

 diabasporfyritgangene henvises til den allerede citerede 

 literatur. 



Ved Ekersund-Soggendal foreligger 4 forskjellige bergart- 

 varieteter (nemlig lys norit, mørk norit, — gange af norit 

 og af diabas eller olivindiabas), hvoraf hver enkelt type 

 udmærker sig ved en bestemt vegetations-rigdom. Den lyse 

 norit er ganske ualmindelig gold, den mørke norit er bedre,, 

 men fremdeles sparsomt bevoxet^); noritgangene er nogeu- 

 lunde frodige, og diabasgangene tilslut giver en efter norske 



^) Se herom bl. a. B. Mehl »Die Eruptivgesteine Norwegens«, Nyt 



mag. f. naturv. B. 27, pag. 166- 169. 

 ^) J. Esmark ytrer herom (I.e. pag. 210—211): »Den gulgraa nor.it- 



formation udmærkede sig ogsaa derved, at den var bevoxet med græs, 



lyng og blaabær, da derimod den haardere og fastere gabbro var- 



overalt nøgen og styg«. 



