Norske ertsforekomster. 11 



omgivende norit. Midt inde i den grovkornige masse ligger 

 der lejlighedsvis store brudstykker af normal norit (se f.ex. 

 detailprofil pl. II, fig. 38, draget lidt syd for Øvre Blaafj eld grübe). 

 Tilsvarende gange omtales af H. H. Reusch (Geol. foren, förh., 

 B. IV) ved stranden lidt øst for Soggendal. — Disse slags 

 gange, som i genetisk henseende rimeligvis svarer til de 

 grovkornige granitgange (derimod ikke til pegmatitgangene) 

 inde i granitfelterne, gjennemsættes af diabasgange, er altsaa 

 ældre end disse; efter al sandsynlighed er de ogsaa ældre 

 end de normalkornige noritgange. 



Efter Th. Kjerulf (Uds. over det sydl. Norges geologi, 

 1879, pag. 209) indeslutter noriten paa enkelte steder (f. ex. 

 ved Farsund) brudstykker af gneis; herpaa har jeg ikke seet 

 noget exempel (NB. ved Farsund har jeg ikke været). 



Da noriten viser sig som et selvstændigt geologisk led, 

 uden overgang til de tilstødende grundfjeldsskikter, — da 

 grænsen mod gneisen er skarp, og da gneisens lag over- 

 skjæres, — da noriten holder brudstykker af de tilstødende 

 skifere, — da den gjennemsættes af flere sviter bergart- 

 gange, som i petrografisk henseende i større eller mindre 

 grad svarer til moder-noriten, og da en analog gang i alle 

 fald et sted ogsaa gaar ind i sidestenen, efter al sandsyn- 

 lighed som en slags apofyse, — og da endelig noriten selv 

 ved grænsen er stærkt finkornig og opspaltet, men i prin- 

 cipet med bibehold af den normale petrografiske karakter, — 

 er der al mulig grund til at antage noriten for en eruptiv 

 bergart, dannet i analogi med f.ex. Kristiania- distriktets 

 yngre granit og syenit. 



Denne opfatning er som bekjendt tidligere bleven frem- 

 holdt af Th. Kjerulf og T. Dahll (I.e.) — Allerede J. Ksmarh 

 skjønte (i 1823), at hans »norit« maatte skilles ud fra skifer- 

 formationerne; han troede endog, at »norit og gabbro her i 

 Norge ligger over lerskifer, cloritskifer og serpentin, og at 

 • den følgelig er yngre end disse«. — B. M. Keilhau og Th. 



