26 T- H. L. Vogt. 



som eftei'virkning etter diabas-eruptiouen, om jeg vistnok 

 formoder, at der existerer en genetisk relation mellem ertsen 

 og diabasen, se herom senere. 



Blaafjeld— Storgang-feltet (ved Soggendal). — Storgangen 

 udmærker sig fornemmelig ved sine særdeles betydelige 

 dimensioner; titanjern-forekomsten danner nemlig et kontinuer- 

 ligt lejested af længde ikke mindre end ca. 3 kilom. og bredde 

 fra ca. 30 til ca. 70 m. Malmpartiet, som j;aar i en svag 

 bøjning, med hovedretning ca. V 5° til S— 5° til N, 

 indtager over den hele strækning bunden af en liden dal, 

 med noritfjelde paa begge sider ^). Et sted udsendes en side- 

 gren mod N eller NO, se herom kartskitsen fig. 33. Inde i 

 ertsfeltet ser vi en uafladelig veksel mellem striber af nogen- 

 lunde ren titanjérn og af malm med mere eller mindre labrador 

 og hypersthen, hvortil hist og her slutter sig lidt kvarts. 

 Silikat-mineralerne er udtrukne efter striberetningen, og da 

 denne igjen gaar parallelt med begrænsningen mod sidestenen 

 (se profil, pl. II, fig. 40), faar den hele masse et sedimentært 

 udseende; man fristes til at tale om »titanjern-lag«, som skulde 

 veksle med »labrador-hypersthen-lag« osv. I det snit. som er 

 gjengivet paa fig. 40, støder den reneste af ertsstriberne, 

 i det liggende af den hele gangmasse, umiddelbart op til 

 noriten ved siden; paa andre steder derimod holder det erts- 

 rigeste parti sig temmelig højt oppe mod det hængende. 

 Selv i de reneste malmstriber, hvis mægtighed kan gaa op 

 til 1 — 2.5 m., er der altid en hel del labrador og hypersthen 

 (mindst ca. 20 — 30 7») tilstede; malmen blir følgelig fattig, 

 og derfor har der aldrig foregaaet nogen betydelig grubedrift 

 paa Storgangen. Grænsen mellem gangmassen og den om- 



^) Dette forhold maa være begründet i, at titanjern-gangen forvitrer 

 lettere end sidestenen; den blir altsaa i saa henseende delvis at sam- 

 menligne med diabasgangene ictr. herom //. //. llensch's bemærk- 

 ning, 1. c). 



