Norske ertsforekomster. 37 



videre en kvartsførende noritgaog og et virvar af di&bas- 

 gange. Noget lignende viser sig ogsaa ved Storgangen^ 

 medens de yngre bergartgange ellers i det store massiv^ 

 udenfor ertsfelterne, er temmelig sjeldne. 



Af de rent topografiske forholde ved St. Olaf-feltet maa 

 man ikke ledes til at tro, at ertsen skal være dannet som 

 »eruptiv eftervirkning« efter diabasen, idet nemlig denne sidste 

 er yngre end titanjern-forekomsterne. Noritgangene ser vi 

 aldrig i direkte berøring med ertsen, men alligevel tør vi 

 formentlig slutte, at ogsaa de er yngre; ertsen ligger oftest 

 paa forholdsvis uregelmæssige spalter, maa følgelig antages 

 at være fremkommet, medens noritskorpen éndnu var tynd 

 og ikke fuldt afkjølet; noritgangene derimod danner lange- 

 fuldt regelmæssige gange, aldeles som f.ex. diabasen. Som 

 allerede tidligere berørt, synes titanjern-forekomsterne og de 

 grovkornige labrador-hypersthen-titanjern-gange at staa hin- 

 anden meget nær i geologisk henseende; de gaar endog 

 muligens over i hinanden, skulde altsaa være omtrent sam- 

 tidige. 



Det endelige billede af paa hinanden følgende eruptioner, 

 som de her meddelte iagttagelser fører frem til, er følgende: 

 Først fandt sted gjentagne masseudbrud af noritmagma, 

 — derpaa kom selve titanjern-gangene og rimeligvis nogen- 

 lunde samtidig med dem de grovkornige labrador-hypersthen- 

 titanjern-gange, — saa noritgangene, — og tilslut diabas- 

 (eller olivindiabas-) gangene (med diabasporfyrit). 



Aarsagen til, at diabasgangen i det ene felt løber sam- 

 men med titanjern-linjen, og at vi ved de vigtigste gruber i 

 det andet ertsfelt forefiuder en hel del yngre gange, maa 

 formentlig være at søge i, at noritskorpen netop ved de 

 nævnte lokaliteter havde svage, lidet modstandsdygtige linjer 

 eller punkter. 



