Norske ertsforekomster. 45 



at der ofte inde i skiferen i nærheden af de større kispartier 

 Tiser sig tynde impregnationer eller endog rene kislag, som 

 ogsaa overalt gaar efter skikterne (se fig. 46). > 



I de nærmeste 100 à 200 m. i det hængende og liggende 

 for hovedgruben er skifersystemet ikke underkastet nogen 

 omfattende bøjning eller foldning, men vel en hel del smaa- 

 krusninger. I overensstemmelse hermed finder vi, at de tre 

 store kislag i det hele og store forløber som omtrent plane 

 flader, medens der vistnok i detaillen viser sig en hel del 

 mindre knæk og krusninger. Paa mange steder iagttages, 

 at kisen selv, med sine différente lag og med de relativt 

 smaa impregnationer ved siden, deltager i de lokale bøjninger 

 og krusninger, som gjør sig gjældende hos den tilstødende 

 skifer, (se f. ex. fig. 46 og 47). 



Mægtigheden af de tre nogenlunde kompakte kismasser 

 veksler i meget væsentlig grad (se profil fig. 45); det midterste, 

 som ubetinget er det største, varierer saaledes mellem 

 grænserne ca. 1 — 1.5 m. og ca. 8 m., med vanligt middel 

 ca. 3—5 m. 



I felt og mod djbet viser Valahejen grübe større regel- 

 mæssighed og udholdenhed end vore fleste øvrige lignende 

 kisforekomster; ertsen er opfaret og for en stor del ogsaa 

 afbygget i en horizontal længdeudstrækning af ca. 220 m. 

 og til et dyb af ca. 120 m. I grubens bund anstaar frem- 

 deles god og mægtig erts, som højere oppe; i strøgretningen 

 derimod taber kisen sig, naar man kommer udenfor de af- 

 byggede partier. I det hele og store drager kismassen sig 

 ca. 45° mod VS V; skal vi beholde benævnelsen »kislinealcf, 

 saa blir dennes stilling og dimensioner omtrent følgende: 



Mægtighed: ca. 1.5—8 m., middel ca. 3—5 m. 



Bredden (efter «linealens« flade): ca. 220 m. 



Fulgt i længde (o: mod dybet): ca. 120 m. 



Stilling: placeret mellem skiferlagene, med dragning 

 ca. 45° mod VSV. 



