50 I. H. L. Vogt. 



tioner, — nemlig lokale bøjninger og krusninger, — i skiferens 

 stilling paa begge sider af ertspladen; hvor lagene i det 

 liggende og hængende har nærmet sig ind mod hinanden, er 

 mægtigheden skrumpet ind, og omvendt. Flere steder iagt^ 

 tåges (se f.ex. profil fig. 47) større krusninger, fra det liggende 

 gjennem selve kisen til det hængende, netop paa de punkter^ 

 hvor mægtigheden er allermindst; heraf synes at mnatte 

 følge, at kispladens opdeling eller udstykning i flere paa 

 hinanden følgende linser i alle fald for en del maa være 

 begründet i forholde, som stod i direkte forbindelse med. 

 skiktsystemets foldning og presning. 



Det er ikke min hensigt ved denne anledning at gaa; 

 detailleret ind paa theoretiske spekulationer vedrørende kis- 

 forekomsternes genesis; kun skal jeg gjøre opmærksom paa- 

 følgende; 



Som bekjendt optræder saussuritgabbro eller en dermed 

 meget nærstaaende massiv (eruptiv^)) ved en mængde af de 

 norske svovlkis-gruber og specielt næsten altid ved de vig- 

 tigere^) (Vigsnæs, Hinderaker, Stordøen, — Grimelien, — 

 Sjøla, Kvaal, — de forskjellige grubefelt ved Eøros, — Ytter- 

 . øen, m.m., hvortil nu ogsaa kommer Valahejens kisdrag). 

 Forekomsternes rent topografiske tilknytning til saussurit- 

 gabbro-felterne gjentager sig rundt om i landet paa saa* 

 mange steder, at forholdet, — saaledes som af prof. Th. Kjerulf 

 forlængst paapeget, — ikke synes at kunne være tilfældigt;. 

 en theori om en genetisk forbindelse paatvinger sig næsten 

 af sig selv. Dog maa relationen mellem den formodede 



Om bergartens geologiske optræden henvises særlig til »Silurfossiler 

 og pressede konglomerater i Bergensskiferne», pag. 111 og følg., af 

 Dr. H. n. Reusch , som opfatter Bergenshalvøens saussurritgabbro, 

 diorit, dioritskifer og hornblendeskifer som eruptiver og deres tuffe. 



^) Cfr. herom specielt prof Th. Kjerulfs arbejder. 



