70 I H L. Vogt. 



nuten — Skredvandet med omgivelser, paa de fleste steder fulgt 

 granitgangene og her trængt frem dels efter afsondrings- 

 fladerne i samme og dels efter de gode, aabne sletter mellem 

 de eruptive gange og sidestenen, hist og her ogsaa efter 

 spalter i den sidste, navnlig efter grænsen mellem lag af 

 forskjellig petrografisk og mekanisk natur. Længere borte 

 fra eruptions-centret har ertsen fornemmelig fulgt lagfladerne 

 eller andre udprægede spalteretninger (f,ex. fremkaldte ved 

 grønstengange) i skiferen. — Til nogenlunde regelmæssige 

 sprækkesystemer, som ved de typiske, egentlige gangfelt (f.ex. 

 Erzgebirge, Kongsberg m.m.) mærker vi ikke noget spor. 



Omvandling af granit til greisen langs ertsgangene. 



Overalt, hvor jeg i Thelemarken har seet ertsgange i 

 direkte berøring med granit eller granitgange (nemlig ved 

 de mange skjærp paa Klovereidnuten, videre Gaaskjærn, begge 

 i granit, — og i granitgange: Næsmark med de to gange 

 ved siden, Mosnap, Moberg, Grussen med flere andre steder), 

 er selve granitsubstansen langs gangene bleven omvandlet 

 til en greisen-lignende bergart. Saavel efter makro- som 

 mikroskopisk undersøgelse har metamorfosen ved samtlige 

 lokaliteter gaaet for sig paa nøjagtig samme maade; vi be- 

 skriver den derfor under et. — De foreliggende ertsgange 

 bestaar overalt af en eller anden kobbererts samt kvarts, 

 nu og da lidt flusspath og endelig en del muscovit; det sidste 

 mineral er fortrinsvis ansamlet langs gangvæggene, paa hvilke 

 det jævnlig sidder anvoxet, ofte i nogenlunde gode krystaller. 



Fra blotte øje sees omvandlingen at have gaaet for sig 

 paa den maade, at den ordinære, biotitførende granit (eller 

 egentlig granitit, efter den systematisk-petrografiske nomen- 

 clatur) et stykke fra ertsgangene begynder at optage musco- 

 vit samtidig med, at biotiten begynder at forsvinde; naar 

 man rykker ertsgangene nærmere, gaar først biotiten og 



